אברהם בנמלך
אמא של ממזר

אמא של ממזר

אברהם בנמלך

רומן

Abraham Benmelech
MOMzer’s MOM

All  Rights Reserved © 2018 Abraham Benmelech

עיצוב כריכה: רחל (קראוסמן) שמיר 
עיצוב פנים: חוה זלצמן 

כל הזכויות שמורות © 2018 לאברהם בנמלך וקורנס הוצאה לאור ת.ד 10116 ירושלים kurnasbooks@gmail.com

אין לשכפל, להעתיק, לצלם, להקליט, לתרגם, לאחסן במאגרי מידע, לשדר או לקלוט בכל דרך או בכל אמצעי אלקטרוני, אופטי או מכני או אחר — כל חלק שהוא מהחומרים בספר זה. שימוש מסחרי בהם, מכל סוג שהוא אסור, אלא ברשות מפורשת בכתב מהמחבר.

דאנאקוד 8001805115
מסת"ב 9789655726060 ISBN 

נדפס בישראל תשע"ט דפוס אלמוג ירושלים
Printed in Israel

עֲדֵי עַד יַלְבִּין שְׂעָרָהּ
וְאַתְּ אַלְמָנָה חַיָּה, מִי יֵדַע חַיַּיִךְ
פֵּשֶר לֵילֹתַיִךְ, שִׁמְמַת יְצוּעֵךְ
וְיָבִין כְּאֵבֵךְ 
וְאֵין פּוֹתֵר.
וְקוֹלֵךְ עֲנֻגָּה שׁוֹמֵמָה, הוֹלֵךְ מִקְּצֵה הָעוֹלָם 
אֵל קָצֵהוּ. וְאֵין שוֹמֵעַ שַוְעָתֵךְ 
אַלְמָנָה חַיָּה. אָבְדָה תּוֹחַלְתָהּ
עֲדֵי עַד יַלְבִּין שְׂעָרָהּ וְיִיבַש מַעְיָנָהּ.

'אמא של ממזר' הוא סיפור בדיוני. את הקשר בינו לבין מציאות החיים יוכלו הקוראים להעריך כרצונם או על פי ניסיונם. והיה כי יימצא דמיון, בין הדמויות לאנשים בשר ודם ולמעשים שהיו ולדברים שנאמרו אין זאת אלא כי יש והמציאות חזקה, מפתיעה ומעוותת יותר מכל דמיון
בטרם

כלה 

מה קורה לכלה חרדית בלילה הראשון כשהיא מתייחדת עם חתנה? בשאלה זאת הוגיעו את מוחם עומרי ענתבי התסריטאי ואווה הלחמי הבימאית ויוצרת הסדרה המשפחתית החדשה של רשת הטלוויזיה. הם שתו הרבה קפה שחור, בחדר החזרות הקטן ועישנו בקדחתנות סיגריות, אבל איך יוכלו להשיב תשובה כהלכה אם מעולם לא פגשו בכלה חרדית? ואמנם כדי לצאת ידי חובת התסריט הסתפק עומרי בשורה אחת לתיאור הסצנה: לילה. פנים. אווירה של מסתורין בנופך רומנטי. הכלה מתארגנת בחדר השינה. נראית סחוטה. בכל רגע יופיע החתן מחדר השירותים.
עומרי קיווה שהמעט יחזיק את המרובה. אבל אווה הבימאית אמרה שזה קשקוש. ושניהם ציפו, משום מה, שאת התשובה תספק להם השחקנית שבחרו לגלם את הכלה החרדית.
"סתמתי ולא הרחבתי בכוונת מתכוון," התרברב עומרי כשהגיב לטענה שכוחו לא עמד לו לחבר דיאלוג וליצור דרמה, "יצרתי מצב שהכול אפשרי. ניתן לליהי להוביל. ובכלל זאת סצנה שולית וקצרה מאוד. אם היא תציע ששניהם יעמדו זה מול זאת כשני גלמים וישפילו עיניים בבושה והצופים ישלימו את היתר בדמיונם, אני אסכים." 
זה היה התסריט הראשון שלו אשר התקבל ואושר להפקה. הוא היה מאושר וגאה ועם זאת חשש מן הבימאית הדעתנית והמנוסה. היא היטיבה לחשוף את הליקויים בתסריטים של ותיקים ומנוסים ממנו, ואילצה אותם להודות בצדקתה ולתקן את הפגמים. 
ליהי פריגן הייתה בחירה סבירה לתפקיד קטן בסדרה. כמי ששאפה לזהור בשמי הקולנוע, עלצה כמוצאת שלל רב על תפקיד הכלה החרדית. עד כה, על אף שזכתה בתפקידים קטנים, לא זכתה שיכירו בכישרונה. וגם הפעם יופיה הוא שהעניק לה תפקיד. הפנים הצעירות וההבעה התמימה שהייתה נסוכה עליהן נדמו לאווה כאילו נוצרו במיוחד, משבעת ימי בראשית, לתפקיד הכלה התמימה ההולכת נבוכה ונסערת לקראת גורלה. מקובל כי כל כלה יפה, גם כשאינה יפה, אבל ליהי הייתה כלה יפה באמת ובתמים, וידעה זאת. ועל כן התכווצה במקומה כשאווה גערה בה תוך כדי החזרה על הסצנה. 
"לא טוב. ממש לא טוב. ליהי."
"בבקשה תסבירי לי מה לא טוב." היא נעלבה. אך עדיין לא הגיעה שעתה לעמוד על שלה. היא סברה שהתפקיד מצדיק מידה מסוימת של פתיינות נשית, אבל הבמאית התקוממה.
"יקירתי," היא נזפה, "שכחת. את כלה חרדית ולא חשפנית, את לא מופיעה במועדון אלנבי בתל אביב."
"הלו, אווה, נא לא להגזים," נחלץ עומרי לגונן על ליהי ורצה להוכיח לאווה כי אינו מסכים אתה. הוא לא הסיר עיניו מליהי.
"תשתוק. את שלך כבר אמרת. עכשיו אני קובעת. ואת יקירתי תשתחררי מהעבר שלך. עכשיו צריכות לדבר העיניים ולא החמוקיים."
עומרי הסכים, "אווה צודקת. התפקיד דורש ממך להיות כלה חסודה ומתוקה, אישה תמימה."
"ובכלל," אמרה הבימאית, "כלה חרדית אינה כלה רגילה."
"בלבלתם אותי לגמרי," ליהי התקוממה.
התסריטאי פנה לעברה של ליהי, "כלה חרדית, כך אני מבין היא נערה ללא ניסיון מיני. את צריכה להקרין תום וצניעות."
"סבבה. אבל איך מקרינים תום ותמימות?" 
"את השחקנית," עומרי החזיר את הכדור למגרשה של ליהי, "תמציאי משהו." אווה איבדה את סבלנותה, "תפסיקי. הכול פשוט. תשכחי שהיית פרזנטורית של חוטיני. התסריט ממקם אותך בעולם אחר. בהזמנה לחתונה כתבו כי את הכלה הבתולה המהוללה."
"תנסי להיזכר," התגרה בה התסריטאי. 
"חזיר שוביניסטי תסתום," הרימה אווה את קולה. "קדימה בואו ונעשה עוד ניסיון."

בשבי 

אישה צעירה נכנסה לבית הדין הרבני האזורי, בבניין רב קומות שחזיתו זכוכית, והשתאתה בראותה כי חדרי בית הדין שוממים מאין אדם בהם. שעות העבודה של הדיינים הם עד 13:30, כך ראתה שחור על גבי חום בשלט על הדלת. השמש עוד ליהטה בין הבניינים אבל החדרים עמדו ריקים וריח עז של אקונומיקה עלה מהם. מתי, אם בכלל, הם עבדו היום? ואולי בכל זאת מי שהוא יגיע? חשבה, ועל כן התיישבה על הספסל, ניסתה להירגע ולא הצליחה. האשימה את עצמה בנפילתה בשבי וכמעט שטבעה במדמנה של רחמים עצמיים. 
כעבור חודשים אחדים, כשתשב אל נוכח הדיינים שוב תבוז לעצמה.

בשבתה על הספסל במסדרון הריק של בית הדין ברחוב ברקת 3 במרכז נתניה האשימה גאולה עמיאל את מי שהביאו עליה את צרתה ולכן לא תמחל להם לעולמים. אבל למה זה תחמוק מאחריותה, הרי היא דחתה כלאחר יד את דברי האזהרה מפי ידידיה הטובים: "נוסי על נפשך ממאחזי עיניים מתחזים." אילו השכילה להבין כי אישה צעירה, שעולמה הדתי עודנו מבולבל מרוב ריגושים ופיתויים, חייבת תחילה להתייעץ ולאסוף מודיעין על המקום שהיא בוחרת לקשור אליו את עתידה. היא לא עשתה זאת. בסמינר לחוזרות בתשובה אמרו על חברותיה של פעם, שהן תוהות וטועות כ'סומא המגשש בארובה' ואבודות. אבל הנה דווקא היא, ולא בנות גילה החילוניות, דהרה, כפרה עיוורת, אל אובדנה.
המדריכים שלה הציעו לה חלופות למקום שבחרה להמשיך בו את חייה כחוזרת בתשובה והזהירו מפני נפילה בידי התימהונים, שצצים בכל עבר ומכל עבר ומתיימרים "לזכך כל נפש חפצה כבדולח שעל כיסא הכבוד. להעלות את מי שידבקו בהם אל שערי החכמה ולבנות להם מושב איתן במעגלי הספירות העליונות."
אותם תימהוניים משלהבים שהגיחו משום מקום קוממו את מדריכיה בסמינרים לבעלות תשובה. "רק אם תדבקי בדרך שלנו שהיא דרך המלך אל חיים של תורה ואושר, תזכי להתייצב על המסילה העולה בית קל האחרים יוליכו אותך למקומות נוראים," אמרו לה. אבל היא לא שעתה לאזהרות. יש בני אדם שאיסורים ואזהרות מגבירים את חשקם לעשות את האסור. מרוב אזהרות איבדו מדריכיה את היכולת לכוון אותה. ניתן היה לדמות את יציאתה מן החוג שלהם ונחיתתה בכת הקיצונית והמוזרה, לטיל ששוגר לעבר מטרה מוגדרת אך מערכת עוינת השתלטה עליו, שינתה את כיוונו וניווטה אותו ליעד אחר לחלוטין. 
בסמינרים לבעלות תשובה המשילו אותן לטילים בליסטיים. השלב הראשון, בתהליך התשובה, הוא ההתנתקות. זה שלב הנטישה את העולם הקודם. ואכן הודות למדריכיה היא השלימה בהצלחה את שלב ההתנתקות. יצאה מתחום המשיכה של החברה הישראלית שבה נולדה ובה חיה עד שהחלה המערכה על גורלה. השלב השני במסעו של טיל התשובה הוא שלב הבהייה. הריחוף. הכול עוד עלול להשתבש. עדיין לא נכנס לתחום המשיכה של כוכב אחר. זהו שלב של בלבול, הרבה מבוכה ואפילו התרסקות. וכך כשביקשה לבקש את השער אל השלמות ובעודה תוהה על עתידה ותרה אחרי מקומה, נקלעה נפשה המבעבעת אל תחומה של הפלנטה בעלת כוח המשיכה הטוטאלי ביותר. אלא שלא ידעה כי בלע אותה 'חור שחור' שבו לא מתקיים הכלל ההלכתי 'כבולעו כן פולטו'.
היא הלכה לחופתה בעיניים עצומות וב'כלי לבן שאולים'. הסכימה לכל אשר ביקשו ממנה לעשות. על עניין אחד התעקשה. אין היא מוכנה שיגלחו את ראשה. ניאותה לקצץ בנטיעות עטרת ראשה אבל לא להיפרד מן הנזר האדמוני. ורק אחר כך הבינה שעל מנת להשיא את בנם לאישה ועוד לצעירה יפה כמוה היו ההורים מוכנים לעוד כמה וכמה ויתורים
כל מה שלמדה גאולה לא עמד לה בזוגיותה. כמעט מן הלילה הראשון הם נתפסו בעיניה כמשונים. הגבר הנאה היה בהול ולהוט ולא דמה לדמות החתן בן התורה, כפי שהמדריכות בסמינרים תיארו להן. בן תורה שמדשדש בעולמות העליונים ודש בתחתונים כאילו שכפאו שד. אבל חננאל לא היה מוכן להמתין אפילו שעה קלה. אילו היה פחות להוט היה מבין כי 'פתח פתוח מצא'. 

מות הדיין

בן שבעים ואחת הרב ראובן מרקוס במותו. חבר בית הדין הרבני הגדול בירושלים נורה בשעת ליל מאוחרת במכוניתו בדרכו לביתו בירושלים מן הפגישה החודשית, של חבורת תלמידי מרן ראש הישיבה זצ"ל, באולם גדול במתחם הבורסה ליהלומים ברמת גן. מזכירו שהיה נהגו נפצע קל בידו. אותו לילה ניתכו מטרות עוז בכל רחבי הארץ. הנוסעים בדרכים הסתכנו בנפשם מחמת הערפל וגשם הזלעפות שמנעו, כמעט לגמרי, את הראות בכמה כבישים.
למחרת, בעיצומו של מטר סוחף, הובא הרב ראובן למנוחות עולמים בירושלים. והרבנים, שבאו לספוד לו ולבכותו תמרורים, פיארו את למדנותו וצדקותו של 'האי גברא רבא' ואמרו בקול בוכים "גם השמיים בוכים על הסתלקותו למרומים."
מותו של הדיין בבית הדין הגדול, זעזע את חוגי הרבנות הראשית ובתי הדין והסעיר את הציבור החרדי. הם כבר שמעו על רצח של ראש ממשלה ושל שופטים ופרקליטים ואפילו של מקובל, ואולם רצח בכוונה תחילה של דיין מבית הדין הרבני הגדול צריך לזעזע אושיות ארץ. המספידים זעקו, "אוי לנו שלכך הגענו בדור שפניו כפני הכלב. דור שלא די שהוא שופט את שופטיו אלא רוצח את דייניו." 
והם הקשו: מי זה יחפוץ במותו? ומה עשה שככה עלתה לו? ומדוע רצחו בדם קר איש סגולה שלא עסק בפוליטיקה? ומימיו לא עשה לביתו ולבטח אין לו מהלכים כל שהם אצל לוויתני הפשע וגם אינו מחלק סגולות ועצות שעולות כסף רב, אך אינן עולות יפה. מי בכלל ירצה להתנכל לדיין בבית דין שכנפיו קצוצות? שכל העניינים שמובאים לפניו להכרעה אינם אלא השגות על פסיקות של בתי הדין הרבניים האזוריים. וכי מסורבת גט או עגונה תשלח בו את ידה להורגו נפש? והאם גר שבוטל גיורו יצא לעשות נקמה ביהודים שהחזירו אותו, כלעומת שבא, אל בין הגויים?
השאלות הדהדו אך לא נמצאה להן תשובה.
התקשורת, חובבת השערוריות, מצאה כר נרחב לדוש בו. כתב אחד העלה את הסברה שהרב ראובן מרקוס נרצח במהלך שוד יהלומים שהשתבש. בכתבה בלעדית הוא שחזר על פי דמיונו יוצר הסנסציות את שאירע: שני סוחרי יהלומים נקלעו למחלוקת בעסקת 'מזל וברכה' שלא הביאה לאיש מהם מזל וברכה, ולכן הזמינו את הדיין מירושלים שידון להם דין תורה. וכנהוג, עד שיצא מתחת ידיו פסק מבורר ומלובן כבבית דינו של בעל 'השולחן ערוך', הם השלישו בידיו את יהלומי המחלוקת ואלה הפכו להיות יהלומי דמים. ועכשיו האבנים השדודות אצורות בכספת של אחד מראשי כנופיות הפשע. ושתי ראיות, מפי בקיאים בפרשה, הביא בעל ה'סקופ'. האחת כי הרוצח השליך תיק ג'יימס בונד שנטל מן הנרצח לאחר שנטל מתוכו את שקית היהלומים. והשנייה כי מכוניתו של הרב חנתה קודם לרצח באחד ממגרשי החניה של בורסת היהלומים ברמת גן.
דובר המחוז מסר בהודעה לעיתונות כי בזירת הפשע (פשע לדידה של המשטרה קורה תמיד ב'זירה' ולא בשום מקום אחר) לא נמצאו שום סימנים פרט לתיק של ה'מנוח' (גם זה כינוי רווח בדיווחי המשטרה), הגשם העז שטף את כל הראיות והסימנים. למחרת הכחיש העיתון המתחרה את הטענה שבידי הרב הושלשו יהלומי מחלוקת והביא מפיו של הפצוע את המשפט הארוך: "השודד תבע יהלומים, אבל מה לו לרב מרקוס וליהלומים או לכל חפץ מותרות אחר. הרב הצנוע והעני הזה לא החזיק מעולם יהלומים בידיו ואפילו לאלמנתו אין טבעת עם יהלום. וכנראה השודד חסר הלב, מחמת כעס או תסכול, ירה בו." ובחלוף יום פרסם עיתון שלישי הדלפה מפי אחד מקציני המחוז לעיתונאי החצר שלו כי, "המשטרה בוחנת אפשרות שהשודד ארב בכלל לאחד מחברי הבורסה וטעה במכונית בשל מזג האוויר הקשה." עברו עשרה ימים עד שהרצח ירד מן הכותרות ואז הודיע דובר המחוז כי כשם שלא פוענחו מקרי שוד לילי אחרים במתחם הבורסה כך גם החקירה הזאת העלתה חרס. לכן החליטו במשטרה להטיל עליה איפול ולהעבירה ל'מישור המודיעיני'.
שבועון חרדי הביע תמיהה גדולה על הנרפות של המשטרה. "עוסקת היא בחקירת פוליטיקאים," כתב הכותב, "ולמה זה תשקיע מאמץ בחקירת הרצח של איש חרדי צנוע שהתגורר בדירה קטנה שאין בה כל חפצי חן וקירותיה חשופים ללא קישוט או ציור והיא מרוהטת בארונות עץ וכל רכושו עלי אדמות היו ספרים? אתמהא."

בלש פרטי 

באותו היום שהפכתי בעיני עצמי לבלש פרטי ולמען האמת גם למחרת, ישבתי ליד השולחן בחדר העבודה שלי וקראתי פוסטים משמימים. עוד לא היה לנו משרד, גם לא שירותי מזכירות. והלקוחות לא שיחרו לפתחנו. "הקשישים המפענחים — הסוכנות לחקירות ולכתיבה מיוחדת" נבראה במוחי, ואם אכן נולדה לא הייתה אלא פג. ולכן עלצתי בלבי על שיחת הטלפון.
"ניפגש," אמרתי לו בקפה 'פרידה' בדרך בית לחם. מקום מפגשם היום יומי של יותר מ"עשרת הבטלנים" של שכונת בקעה, שלפי חכמינו לא ייתכן יישוב ראוי לשמו בלעדיהם. 
בית הקפה היה גם קרוב וגם רחוק. סמוך מאוד לביתי אבל מרוחק דיו כדי להפגין ריחוק מקצועי ביני לבין מי שאמור להיות הלקוח הראשון. נחפזתי לבשר למני, חברי ושותפי על ההתפתחות. אמנם בספרי ה'בלשים', אי שם בעברי, הגיבורים החוקרים הפרטיים, אינם פועלים בצמדים, הם אנשים בודדים. יריבים מרים של השוטרים ושל הפושעים. ועל אף חייהם הפרועים, אינם מזדקנים ולעולם לא יצאו לגמלאות. 
מני ואני זוג גמלאים מוזר. אילו נזקקתי לבלש פרטי לא הייתי שוכר אותנו. אני כתב רדיו ועורך בדימוס, ומני, אף כי היה סוכן 'מוסד' מבריק ומוסד דגול בפני עצמו, בכל זאת מעולם לא חקר עניינים שבפלילים, ולא עוד אלא שעל כורחו אולץ לפרוש מן 'המשרד'. ועל שנינו אפשר לומר, כעל ההולכים בדרך כל הארץ, 'חבל על דאבדין', וכדי שלא נשתכח פרסמתי בפייסבוק ובעוד אתרים חברתיים הודעה: הקשישים המפענחים: הסוכנות לחקירות ולכתיבה מיוחדת
אתם בבעיה? לא מסוגלים לצאת מן הבלגן? אם אינכם בוטחים ובצדק במקצוענים הצעירים ועושי 'הרוח' למיניהם, אנחנו הכתובת. הזוג המפצח כל תעלומה. האחד סוכן ה'מוסד' בדימוס ורב תושייה והשני עיתונאי מיתולוגי. מומחים ליחסי ציבור, לאיתור נעלמים וליישוב סכסוכים. תתקשרו אלינו. טיפול אישי. סודיות מובטחת. אפשר להתווכח על המחיר. 
לא האמנתי שהפרסום הזה יחולל משהו מעבר ללהג לגלגני על זקנים שיצאו מדעתם, שבמקום להיאסף אל בית אבות (חלילה לא אל אבותם) הם משחקים בשוטרים וגנבים, ובכל זאת אין להתייאש. ישועת ד' כהרף עין ואכן הפתעה. שיחת טלפון ששיגרה אותי להוט ונלהב לפגישה על כוס קפה.

ליהי

עם הגבר הראשון

גם בניסיון השני להיכנס לדמותה של כלה חרדית בליל כלולותיה לא הניחה ליהי את דעת שני מבקריה.
"תכניסי לראש החמוד שלך, עד כמה שזה קשה," אווה לא הסתירה את אכזבתה, "שזאת הפעם הראשונה שאת נמצאת לבד עם זר בחדר. והוא לא אבא ולא אח. אלא זר. קוף גדול עם ביצים. ותסלחי לי. אני לא יודעת איך הדוסים קוראים לזה. ולכן את גם פוחדת כי את לא יודעת מה יקרה לך ואיך זה יהיה ואיך תתנהגי. אבל בו בזמן את קצת נסערת כי גם אצל הכלה הבתולה המהוללה ההורמונים רוגשים. ומצד שלישי את הרוגה. ומה שאת רוצה יותר מכול זה להיפטר מכל הבגדים שחנטו אותך בהם, מהמחוך והגרביונים והגרביים העבות. ורוצה לשכוח את המגע הגס של הסדין ששמו לך על הראש וגרם לך להתעטש כמו סוס זקן. הרעש של המנגנים עוד לא שכך באוזניים שלך וכיוון שלא אכלת ולא שתית, כי צמת כל היום ואחרי החופה לא היה לך תיאבון וגם התביישת לאכול עם החתן. וכואב לך הראש והבטן שלך מקרקרת. וכל מה שאת באמת רוצה הוא לזרוק מעלייך את כל השכפ"צים ולישון. מה זה לישון. להתעלף בכל הכוח שאין לך. אפילו לא להיכנס למקלחת ולשטוף מעלייך את הג'יפה. את לא יודעת אם זה נאה להתפשט מחוץ למיטה. אוּף," נאנחה אווה בתום הדרשה, "אני מקווה שהייתי ברורה. וכן עוד משהו. את לא בטוחה אם אמא שלך שמה את כותונת הלילה והמגבת כפי שהיא הבטיחה, מתחת לכר."
"את אל תערבי את אמא שלי," נזעקה ליהי.
"כל הכבוד, נכנסת לדמות," פרגנה הבמאית. וליהי הרשתה לעצמה להתרעם למה לא הדריכו אותה קודם כשמסרו לה את התסריט. 
עומרי הצדיק את ליהי אבל הצטדק שהוא אינו מכיר את ההווי שלהם.
"נו טוֹף," נזפה אווה, "כמו תמיד אני לא בסדר." וליהי חשבה ולא אמרה, שאם עומרי היה מחבר תסריט על כלה ערבייה בוודאי שהיה מקדים לכתיבה תחקיר להכרת ההווי הערבי. "אתם רוצים שבכל הסצנה הזאת לא אוציא מילה מפי. אפילו לא משפט אחד?" התפלאה ליהי. התסריטאי העמיד פנים נעלבות. ניגש לליהי וחיבק אותה, "היא אשמה. אווה. אני כתבתי עבורך מונולוג. פשוט נפלא. אבל אווה מחקה."
"קודם תלמד לכתוב משפטים נורמליים ואחר כך תחבר לנו מונולוגים. ובכלל ממתי כלה נורמלית מדברת אל עצמה?"
"בתיאטרון כולם מדברים אל עצמם."
"אנחנו בטלוויזיה. וחוץ מזה המונולוג שהוצאת ממוחך היה קשקוש. 'הוי. אני מאושרת. איזה לילה נפלא מצפה לי בזרועותיך, חתני האביר.' בבוליווד לא היו כותבים יותר טוב."
"אווה מתעללת בי. היא הוציאה מהתסריט גם את הסצנה של גילוח הראש והקרחת?"
"בחיי אני תיכף ימות, למי עושים קרחת?"
"לך דרלינג, לכלה הבתולה המהוללה. בבוקר שאחרי. יבואו האימהות ויגלחו לך את הראש המתוק שלך עד שייראה כמו אבטיח יפני לבן." 
ליהי רצתה גם לבכות וגם לזעוק ואחרי שניות אחדות של בהייה בפה פעור נחלצה להגן על הכלה בעלת הקרחת, "פשע של ברברים. כמו למול נשים באפריקה." ומבלי משים הרימה את ידיה ואחזה בשיערה כמבקשת להגן על עטרת ראשה האדמונית.
אווה סלדה מפרצי רגשות בחזרות, "שיער צומח אחר כך. מה שלא קורה להן באפריקה. נכון שהגילוח בקלוז אפ על רקע של הבולרו או של האידישע מאמע היה נותן לנו סצנה חזקה. אפילו מזעזעת. אבל הוצאתי אותה. התייעצתי עם מישהו שאמר שבימינו רק הכי פנאטיים עושים גלח לכלה. כיום רוב הכלות מסתפרות קצר ומכסות את הראש בפאות או בכובעים.
"נהיה לי רע קודם," ליהי מצמצה בעיניה הסגולות, "כמעט התעלפתי. איזה התעללות."
"בליל הכלולות השערות שלך עודן גלויות. לבעלך מותר לראות אותן," אווה השיבה את ליהי לתסריט.
"ואיפה הוא?"
"בתסריט כתבתי שהוא צריך להיכנס בכל רגע לחדר. הנחת העבודה שהוא בשירותים. מתרוקן ובודק. וכשיצא יעמוד כמו גולם." 
"כל הזמן?"
"אלא מה, יקפוץ?", עומרי לגלג.
ליהי שאלה, "אז להתפשט לגמרי?"
אווה כעסה, "אני רואה שלא הבנת כלום."
"הבנתי", אמרה ליהי, "בכל זאת זה יהיה מדהים אם בדיוק הוא ייכנס לחדר ואני מה זה אבהל ואנסה להתכסות והכול ייפול ממני."
"לא." פסקה הבמאית. "הצופים ימותו על זה, אבל הדוסים יצרחו שאנחנו עושים צחוק מהעניין המרכזי של חיי הנישואים. הקדושה. זהו המצב יקירתי. את הפלונטר את צריכה להתיר." 
"למה אנחנו שמים עליהם על השחורים?" התסריטאי כעס.
"אל תהיה לי גיבור גדול. הכנסת יושבת לנו על הוורידים. והממשלה רוצה להשתלט עלינו. תחליט, אתה רוצה לקבל כסף? או שמספיק לך הכבוד? סוף סוף השם שלך יופיע בין הקרדיטים." 
התסריטאי מחה "איפה חופש האמנות? ויתור על עקרונות הוא מדרון."
"חלקלק מאוד," יצקה ליהי שמן על המדורה שניסה תסריטאי להצית.
"תפסיקו לברבר. בכלל לא עקרוני. על הדברים החשובים נילחם."
"בחיים שלי לא חשבתי על סיטואציה כזאת." אמרה ליהי, "את באמת חושבת שבבני ברק מתנהגים כמו שאת רוצה שאני אשחק?"
"בדיוק יקירתי, בדיוק," אווה הדגישה, "אנחנו לא מצלמים דוקודרמה אבל לא מנותקים מהמציאות."
"אז אני חושבת שהכלה החרדית היא קצת... כזאת... כאילו... זנזונת, אם היא מוכנה להיכנס למיטה עם הגבר הראשון שמוריד לכבודה את המכנסיים."
"יופי ליהי," החמיאה הבמאית. "זה המלכוד והאור יכבה בחדר בדיוק בשלב הזה עם המכנסיים למטה והשאלה שלך תישאר לכולם בראש בלי שבכלל תוציאי מילה מהפה שלך."
"זה כמו שנתת לי בוקס בבטן," לחשה ליהי.
"אז זהו," סיכמה הבמאית וקבעה שהחזרה הבאה תהיה בחודש הבא וליהי תקבל הודעה. ועד אז שאולי תתייעץ.

יוכבד גיטה

"אני לא מאמינה," יוכבד גיטה גרינשטיין, מנהלת בית הספר התיכון ד לבנות של 'בית יעקב', עיוותה את פניה, קימטה את מצחה, פקחה את עיניה החומות. קמטי חיוך חיוורים האדימו בלחייה, "את רוצה להגיד לי שבאת לשאול אותי מה קורה לכלה דתייה בלילה הראשון לנישואיה?"
אני לא מאמינה, היה הביטוי השגור בפיה להביע תמיהה ואפילו כעס. הגברת גרינשטיין שמרה את פיה ולשונה מאמירות של כעס. כך חינכו אותה מילדותה. מתינות היא המידה הנעלה ביותר. מי שיוצא מן הכלים עלול לאבד את דרכו חזרה אל שביל הזהב.
"אני לא בטוחה," אמרה לימים יוכבד לליהי, "אם יותר משהופתעתי כעסתי עליך או שכעסתי יותר משהופתעתי."
הרעיון של מין פגישה שכזאת הוא חלומו של כל סופר שמבקש לעמת עולמות ולהציץ לנבכי הנפש של דמויות מנוגדות. קבלו נא בהבנה את חדירתי ברגל גסה לנפשן של הגבירות הללו. 
"למה את רוצה לדעת איך מתנהגת כלה דתייה בליל כלולותיה?" יוכבד גיטה ניהלה את הפגישה עם החייזרית המפוקפקת שנחתה עליה משום מקום, בדרכה העניינית והיבשושית.
"כלה חרדית," תיקנה ליהי. והסבירה לה מה מעשיה. בתחילה התכווצו עיניה של יוכבד גיטה ופניה התארכו כי בכל זאת באה לידי כעס. והוא חלחל לקולה הצרוד, קולה של מורה שנאבקת בשאון הדיבור של תלמידותיה, "אני מבינה אותך. אבל אני לא בטוחה שברצוני לדבר אתך."
ליהי השפילה את ראשה, "צר לי שלא אמרתי לך בטלפון, אני שחקנית מתחילה ועליי להופיע בטלוויזיה בתפקיד של כלה חרדית בלילה הראשון לאחר שבאה בברית הנישואים."
"אם איני טועה," נכנסה יוכבד גיטה לדבריה, "יש לכם תחקירנים שלומדים את הנושא."
"את צודקת," השיבה לעומתה השחקנית, "אבל התסריטאי הוא צעיר שחצן וזה התסריט הראשון שלו שקיבל אישור ועד שהתחלנו בחזרות הבמאית לא חשבה שיש בעיה. ולכן באתי אלייך." התשובה לא הניחה את דעתה של הגברת גרינשטיין. בשביל ללגלג עלינו את לא צריכה אותי, הבהבה תשובה בתודעתה. אבל מנגד אסור להעליב נפש מישראל ולסלקה בפחי נפש. 
"את מעמידה אותי במצב לא נעים," יוכבד גיטה קמה מהכיסא כדי ללוות את ליהי אל הדלת, ותוך כדי כך התרככו פניה, "אם כבר באת אז אולי בכל זאת תישארי."

הפֵּאָנִית

ההליכה לבית גרינשטיין הייתה הביקור השלישי במספר של ליהי בבני ברק. בראשון הגיעה לעיר החרדית לקנות פֵּאָה נוכרית, "שם בכל חנות שנייה תוכלי למצוא פאה מהממת," אמרה לה המלבישה בטלוויזיה וליהי שאלה, "ומה יש בחנות הראשונה?" "שם יוכל בעלך לרכוש לו שטריימל עצום," המלבישה נהנתה משנינותה והמשיכה לגחך, "תארי לעצמך איזה זוג מתוקתק תהיו. את במחשוף עד הקורקבן אבל בפאה ג'ינג'ית צועדת יד ביד עם חרדי מזוקן בשטריימל." "אוי ואבוי לך," ליהי נעלבה, "אני יהרוג אותך."
מרת גולדה רובינשטיין בעלת הסלון 'הפאה המעולה' ליד התחנה הראשונה ברחוב רבי עקיבא של קו 34 מתל אביב, קידמה את פניה של ליהי בפנים נוהרות, "מזל טוב," בירכה, "מתי בשעה טובה ומוצלחת תהיה החתונה?" 
ותיכף, בלי להמתין לתשובה, החלה לפאר ולרומם את מיטב התוצרת העולמית שמוצעת למרבה המזל דווקא השבוע כהזדמנות מיוחדת לכלות. "אצלנו תוכלי להתאפר לחופה בחצי מחיר. כפי שאת בוודאי מתארת לעצמך יש לנו מאפרת מדהימה."
ליהי ניפחה את אפה הקטן. עוד אחת שמרגיזה עם חתן בשטריימל, "לא מגיע לי מזל טוב. אני צריכה את הפאה מסיבות רפואיות." ליהי שיקרה. היא לוהקה לתפקיד קטן אבל נוגע ללב בסרט. אישה צעירה חולת סרטן ששערה נשר והיא חובשת פאה נוכרית. היא לא בטחה במלבישה שתמציא לה ממחסן התלבושות פאה נקייה. ורק המחשבה שתניח על ראשה פאה ממקור מפוקפק עם עבר היסטורי מפוקפק עוד יותר, גרמה לה לחוש כאילו נחיל של כנים התנחל בין שערותיה ויצא לטיול של בין ערביים. הגברת רובינשטיין החווירה. היא הניחה יד מטופחת ואצבעות עם טבעות זהב על כתפה של ליהי והרגיעה, "רק לא לדאוג. חביבל'ה. בעזרת השם יהיה לך טוב. רק לא לקחת ללב. את צעירה ויפה ועוד תבואי להזמין אותי לחתונה שלך."
וכך העשירה ליהי את מחסן התלבושות של הרשת בפאה חדשה. היא זכרה לטובה את הפאנית ולכן, מיד אחרי החזרה הכושלת על הסצנה של הכלה החרדית, נסעה לרחוב רבי עקיבא.

לקראת הביקור השני בבני ברק, החליפה, כיאות למי שבאה בשערי 'עיר התורה והחסידות', את בגדיה בבגדים צנועים יותר, ואף שלא הייתה מחויבת בכך כינסה את תלתליה האדמדמים בחללה של כומתה צרפתית, מזכרת מבן זוג לשעבר.
"שלום," אמרה ליהי, "את זוכרת אותי גברת רובינשטיין? לפני שנה קניתי אצלך פאה." הפאנית חיבקה אותה, "וכי אפשר לשכוח יפהפייה כמוך? ברוך השם שאני זוכה שוב לראות אותך, אמרתי לך לא לדאוג. בעזרת השם הכול מסתדר. את רוצה פאה?"
"אולי פעם אחרת," נזרקה נבואה מפיה, "אני רוצה לדבר עם אישה חכמה מהחוגים שלכם על עניינים אישיים. באתי אלייך כי חשבתי שאת מכירה מישהי כזאת?" מניסיונה לפני שנה כבר ידעה הפאנית שלא לבקש ממנה הסברים. אבל הסיבות התרוצצו במוחה. אולי בגלל המחלה הארורה יש לה קשיים עם בעלה. אולי היא מחפשת סגולה לילדים. והלוואי שהיא מתחזקת. וכמה יפה מצדה שהיא חושבת דווקא עלינו ולא הולכת להתייעץ עם מזרוחניקית מתנחלת, או עם איזה 'משיחיסטית' שעוד תצווה עליה להטמין פתק בספר של הרבי המשיח.
"יופי," אמרה הפאנית ופניה נהרו, "יש לי הצעה. זאת גברת גרינשטיין. היא בדיוק מה שאת צריכה. מורה ותיקה בחסד, מנהלת של בית ספר לבנות. היא תבין אותך כי היא מאוד משכילה. ככה זה אצלנו. אני מתכוונת לחוג יוצאי הישיבות, שמכנים אותם הליטאים. אף על פי שבכלל המשפחה שלי ושל בעלי מהונגריה. תדעי שאצלנו אין 'מויפתים'. אני מקווה שאת מבינה למה שאני מתכוונת. בלי קונצים ובלי 'רב קוקניקים', או ברסלביים של נ נח נחמן. הכול רק דעת תורה. נטו. בלי קונצים. ובלי שטיקים ואפילו בלי קוויטלאך אני תיכף מטלפנת אליה. היא בטח כבר בבית. ותאמרי לה שהדודה גולדה שלחה אותך. אל תדאגי הרי כבר ראית שבחסדי שמיים הכול מסתדר לטובה."
ליהי לא הפסיקה את האישה משטף דיבורה. שלא כמו אצלנו, חשבה, לחרדיות יש מין עברית מצוחצחת, קצת מוגזמת, ועם ביטויים משונים, אבל בלי 'שיט', 'איזה פאק' ו'אני מתעלפת'.
ליהי טלפנה, מהנייד שלה, אל האחיינית של בעלה של הפאנית ההונגרייה, בפאה הבלונדינית, החזה השופע, והשפתיים המשוחות באדום עז, והפנים המטויחות במייק אפ כבד. ליהי הציעה לגברת גרינשטיין שייפגשו בבית קפה. 
"אצלנו אין בתי קפה," הייתה התשובה. ובאמת ליהי כבר חלפה בשלושה רחובות ולא ראתה אנשים יושבים בניחותא בבית קפה. אנשים כן עמדו ליד קיוסקים ולגמו משקה מכוסות נייר. וגם בקופיקס לא עמדו שולחנות. 
למה אצלם הכול כזה מין קוויקי ואין תרבות של בתי קפה? 
"האוכל בשוק דומה לכלב," תסביר אחר כך הגברת גרינשטיין, "והגדוילים שלנו מתנגדים למקומות עם ישיבה מעורבת של גברים ונשים. ישיבה בבית קפה היא בגדר ביטול תורה אצל הגברים וחשש רכילות והליכה בחוקות הגויים אצל הנשים. ובכלל על התרבות בוכה הנביא שהיא תרבות אנשים חטאים."

קרוב אבל רחוק 

כבר בביקור הראשון אצל הפאנית הרגישה שבנסיעה הקצרה מתל אביב היא נפלטה מישות אחת ונקלעה היישר לתוך פלנטה אחרת. עכשיו כשפסעה בחוצות 'עיר התורה והחסידות'. הבינה גם למה. לא פלנטה אחרת כי אם גלקסיה אחרת. חצי שעה מקסימום מהבית שלי, כמה קרוב וכמה רחוק מאוד. מרחק של כמה שנות אור. הרבה שנות אור. היא אהבה את הדימוי. היא הרי חיה בחלק המואר של המדינה ועכשיו היא צועדת בעלטה מטפורית שכזאת ברחוב ראשי צר ומתפוצץ מרוב כלי רכב צופרים.
שבוע עבר מאז הביקור אצל הפאנית וליהי כבר עושה את דרכה אל משכנה של אחייניתה, המורה המהוללה. ירדה מן האוטובוס ברחוב רבי עקיבא, הוא הרחוב הראשי והחלה לנוע לעבר היעד. נושמת את אדי הפליטה העשנים של האוטובוסים של אגד ודן וחברות אחרות שמעולם לא שמעה את שמן וגם של אוטובוסים שיעדם, לפי מה שרשום עליהם, שכונות וקריות ששמותיהן כשמות ערים נידחות בקצוות הגולה. וגם הרבה מוניות לבנות מזדחלות בתוך האנדרלמוסיה. כנראה שהאנשים כאן יכולים להרשות לעצמם לשלם עבור מונית או שהם באמת נחפזים. אבל בעצם למה למהר? הרי אינם עובדים. משאיות של אספקה עצרו את התנועה. ליהי התבוננה בבתים. צפופים, אפורים ובמרפסות סגורות בצורות שונות ומשונות. הצפיפות של בית לתוך בית הרגיזה את מי שבאה כאילו מעיר גנים. בכל מקום חסמו שלטים גדולים את מרחב הראייה שלה. כמעט שלא הבחינה בצמחים על המרפסות. והעצים במדרכות משמימים ומאובקים, צנועים וחסרי חיות, כאילו שגם הם חיים בעליבות ובעוני וחוששים להתייפות. את הגדרות וכותלי בתים כיסו שכבות של מודעות ענק שצמחו מתוכן וכמותן לא ראתה מעודה עין תל אביבית עדינה. הרבה כתובות בשפה לא מובנת אך באותיות עבריות. גם את הכתובות בעברית התקשתה להבין. אותיות שחורות שתובעות בתוקף 'לבכות את השריפה אשר שרף ד'.' פמפלטים אחרים זעקו חמס על הרס הישיבות הקדושות מחמת גזירת הגיוס של הממשלה והשר 'הרשע — עריץ'. והיו ביניהן גם מודעות שוחרות טוב ושופעות ברכות שמביאות, בחינת 'אבן מקיר תבשר, בשורה נפלאה', לידיעת שוחרי החסידות ששוכנים בעיר התורה והחסידות שטוב שידעו כי ת"ל זכינו שצדיק בא לשבות את שבתו בה. וגם ראתה מודעה שהזהירה לא לקנות מאומה בחנות אחת שהרב דמתא, הגאון רבנו שליט"א, הסיר ממנה את ההשגחה.
בתי עסק רבים הציעו ארוחות לשלוש סעודות של שבת ממטבחו המהולל של הקייטרינג הכשר למהדרין. מעבר לזכוכית של חנות אחת ראתה ראשי דג קרפיון, סדורים על מגשי נירוסטה כבמסדר. ולצדם, בתבנית אחרת צפו בציר קפוא פרוסות דג מעוטרות במטבעות גזר. ליהי אהבה לאכול מיני שרצים מפרי הים, וכי מאין שתדע על דבקותם של יהודים שומרי שבת לאכול דגים בשבת כפי שכתוב בספרים הקדושים, 'שכל האוכל דג בדג ניצל מדג', ולא עוד אלא שכל האוכל בשבת ראש של דג שכרו הרבה בעולם הזה ובבא. אילו התוודעה לספרות מטיפוס 'שבחי הצדיקים' הייתה יודעת לבטח כי לכמה מן מהאדמו"רים גילו מן השמיים שיש סוד גדול באכילת עיניים של דגים והיו שאף עצמו עיניהם בדבקות בעת שמצצו את ארובות העיניים ואמרו שמרגישים בחוש מעין עולם הבא. וכי כיצד תדע כי היו מגדולי החסידות שאמנם לא אכלו את עיני הדג אבל טמנו אותם עמוק בכיסיהם לסגולה. 
ההמולה ריתקה אותה. ברחובות תל אביב כמעט ולא הבחינה במודעות פיראטיות. אבל כאן ביקום האחר לא הסתפקו המדביקים בכותלי הבתים והגדרות אלא כבשו גם את לוחות המודעות. ליהי עמדה מול אחד מהם והוא נראה לה כארוג ממשבצות נייר. איסור חמור, קראה, להחזיק במכשיר הטלפון הטמא. וניסתה להבין מי אלה 'המעוררים' האנונימיים החתומים על המודעות שאוסרות להתקרב ל'מרכז הפלאפל והחומוס והסביח', שזה עתה נפתח ברוב מהומה, מחמת חשש התכנסות בחורים רח"ל עם בתולות. היא לא ידעה מה זה רח"ל. אבל צחקה, בחורים יש גם בתל אביב. אבל אצלנו כבר אי אפשר לדעת מאיזה מין הם. אולי בבני ברק יש בתולות. וזה מעניין כי בתל אביב הן מין נכחד, ולא ידעה אם המחשבה הגסה הזאת היא ביקורת של אישה בת ימינו על ציוויים משונים, או שמא היא חווה חוויה אנתרופולוגית מעוררת התנגדות. הפסיפס הזה של זעקות וקריאות, ואיסורים חמורים, וגם הגחתו מאחד הרחובות הסמוכים של טנדר נושא רמקולים מלפנים ומאחור, שהזעיק בליווי של מוזיקה קצבית, את הציבור, לטקס חגיגי של הכנסת ספר תורה בישיבה חדשה שלא קלטה את שמה, הגדילה את השמחה והכול התערבל במוחה. לרגע רצתה לברוח. אילו רק יכלה לעמוד מול חלון ראווה וליהנות מחידושי האופנה. לגלות זוג מכנסי ג'ינס משופשפים, או נעלי עקב אדומות, שזה עתה הגיעו, חדשות ו'לוהטות' מפסי הייצור בסין הייתה מרגישה הקלה. אבל בבני ברק חלונות הראווה אינם לראווה אלא לרמיזה בעלמא. שמלות ארוכות מרובות כפתורים השתלשלו על בובות שאמנם ציינו את חזה האישה אבל כיוון שלא הצמיחו רגליים וגם לא ראש ושום חלקת גוף לא נותרה חשופה, לא פגעה בהן ידיהן של משמרות הצניעות. היו חנויות של בגדי גברים ונעליים מחודדות חרטום שבתל אביב פגה חביבותן לפני שנים אחדות. וגם הרבה חנויות של בגדי ילדים. אבל לא הבחינה בחנויות של ספרים שאינם ספרי קודש. והיכן רוכשות הנשים את הלבנים שלהן? חלפה בה מחשבת בליעל. היא לא ראתה שום חנות שמתמחה בפריטים העדינים והאינטימיים הללו, שפעם היו מקור גאוותה ופרנסתה של ליהי. מה הן לובשות 'תחתוני גולדה'? הרגיזה את עצמה לדעת. אחר כך ראתה על שלט קטן את הסמל של 'טריומף' ובעברית באותיות קטנות את הכתובת 'הלבשה אישית' ודעתה נחה. אם כן זהו המקום הסודי. אילו היה זמנה בידה הייתה נכנסת ללמוד עוד יותר על טעמן של חרדיות בהלבשה אישית. אבל הרחוב היה ארוך והיא התנהלה לאטה במעלה המדרכה, לא מוותרת על שום מראה. או אז קפץ לעומתה חלון ראווה של תכשיטים. ליהי נאחזה בעיניה בחוזקה בטבעות ובעגילים כדי לשוב ולהתעמק בנפשה של הכלה החרדית שעכשיו השתכנעה שהיא באמת בתולה ולכן חוששת ממה שעלול לעולל לה בליל כלולותיה החתן 'הבחור המופלג' ששידכו לה. אחר כך הבחינה ליהי בחנות גדולה של כלי בית. על הכיפאק, אמרה לנפשה והתנערה מכל הערבוביה שערפלה את תודעתה, כאן אפשר לקנות פריג'ידר חדיש בהנחה גדולה, זאת הבינה אבל לא קלטה את משמעות ההערה המודגשת "עם התאמה לשבת ולמועדים."
ליהי נכנסה לסופר מרקט ששמו סחט ממנה חיוך קליל "מה טוב חלקנו". וכיוון שעטתה על גופה החטוב בגדים צנועים שטשטשו חמוקים והאפילו על מחשופים, כפי שציוותה עליה הכלה המנוסה, בהנחיות הטלפוניות, לא עוררה תשומת לב. גם לא כשגמעה בהעלם אחד, בלי לחפש את שם נותן ההכשר, שני בקבוקים של סודה קרה. כשיצאה מאוששת קמעא מצאה עצמה מול תחנת אוטובוסים. אנשים רבים צרו על האוטובוסים בשני תורים נפרדים. גברים לחוד ונשים לחוד. הזכרים עלו לקדמת האוטו והנקבות נדחקו בירכתיים. בתור לאוטובוס לביתר התווכחו בלהט כמה גברים בחליפות ובמגבעות שחורות. מוזר מאוד אמרה לעצמה מה הקשר של קבוצת בית"ר ירושלים והמופרעים שלה לחרדים באוטובוס ואז נזכרה שבירושלים לא ביקרה לפחות חמש שנים. ולכן הודתה בלבה לגברת גרינשטיין, אילו לא הסכימה להיפגש אתה לא הייתה לה ברירה אלא לנסוע לירושלים וזה בהחלט מסובך הרבה יותר כי ירושלים לוקה לא רק בחרדים המוזרים אלא גם בערבים המסכנים שנאנקים תחת מגפי הכיבוש הישראלי.
סוף סוף הגיעה ליעדה. הבניין שבו גרה יוכבד גיטה היה מוזנח, אבל הדירה עצמה נקייה ומטופחת. והיא נשמה לרווחה. 

שתי נשים

בדירה הזאת עמדה להיפתח 'ועידת פסגה'. שתי ישויות שאינן מכירות האחת את רעותה ואולי גם אינן מכירות אהדדי בעצם קיומן, בחנו האחת את אחותה. עולמות שאינם נפגשים אפילו ב'אין סוף' נכנסו, ברחוב טבריה, למסלול של התנגשות. וכמו בכל מפגש שכזה, העלו חילופי המבטים הראשונים, מהירים ככל שהיו, אל פני השטח את הדעות הקדומות ואת הסטיגמות, רחשי הבוז, תחושות ההתנשאות והיהירות והשיפוטיות הפרועה. ומפני שהשונה נתפס כשונא, ריחפו ביניהם פחדים.
שתי הנשים בחנו האחת את רעותה כשם שאנתרופולוגים מתאמצים לפענח את מהותם של בני שבטים רחוקים שנתגלו במעבה הג'ונגל של האמזונס או ליד נהר בלי שם באיי אינדונזיה. זהו תהליך ממושך של פעימות אחדות. הראשון הוא שלב התיעוב. במוחה של המארחת צפה ועלתה התוכחה "במפגשים ראשוניים עם גברים את מנוסה פי כמה וכמה ממני," אבל לא אמרה דבר, ובעודה בוחנת את פניה של האורחת נזכרה בדברי המדרש 'אמר רב חנן הכול יודעים כלה למה נכנסת לחופה אלא כל המנבל את פיו ומוציא דבר נבלה מפיו אפילו נחתם עליו גזר דין של שבעים שנה לטובה נהפך עליו לרעה.' היא התחנכה מילדותה לשמירת הלשון, לאיפוק ולהצנעת רגשות. לכן שלטה במחשבותיה ואף גברה על רצונה לדון אותה כאישה מופקרת. ולא משום שאולי האורחת היא בכל זאת מין שיה תמימה, אלא מחמת שכבר בעצם המחשבה על אישה מופקרת יש משום ניבול המחשבה. על כך בדיוק דיבר המשגיח מישיבת 'אנשי קובנה', בכינוס המחנכות בחודש אלול. הוא שינן להן בקול מרעיד לבבות ובנעימה מעוררת התרגשות כי לא בכדי מקפידה התורה לדבר בשפה נקייה. כמו שהיא אומרת שאסור לאכול את החיה שאינה טהורה ולא גורסת בפשטות החיה הטמאה. יש בכך כוונה עמוקה וטהורה. כי כאשר אדם מוציא מפיו מילה רעה, ואפילו אם היא אמת לאמתה, היא מציירת בנפשו ציור של הדבר הזה, שאינו טוב ופוגמת בנשמתו. על כן שפה נקייה מביאה בהכרח למחשבה נקייה ומחשבה נקייה שומרת על הנפש שתהיה זכה כביום נתינתה. 
עולמה של המארחת היה זר לליהי. באיזה שהוא מקום בתודעתה כבר נשרטה 'אם טיפוס' של אישה חרדית, כמי שמטבע בריאתה נועדה להיות ברייה עלובה מוזנחת ולא מטופחת, אפרורית למראה, עם בטן גדולה ונפולה מרוב לידות. והרי בהפגנה, למען זכות הנשים על גופן ועל זכאותן להפיל את פרי בטנן, שמעה ליהי את אחת הדוברות משפדת בלשונה הארסית את הדוסיות הכנועות, "מה לנו ולהן? אלה משריצות תינוקות ושוכחות אותם במכוניות לוהטות. ואמזונה אחרת הקשתה: "האם עלינו להסכים להידמות לנשים מפגרות שלא שמעו מימיהן על כדורים מונעי היריון?" וכמה חוזרות בשאלה נסחפו בלהט החרב המתהפכת על ראשי הדוסיות ועלצו לגלות לכל הנוכחות כי הבעלים החרדים מקפידים על חשכה מוחלטת ועושים מעשה כמי שכפאם שד. 

הפעימה השנייה בנפשות במפגש ממין זה היא הרחמים. וכך כמו באגדות הגיע הרגע שבו המסכים החלו להתעופף, הפילטרים ליפול, והדעות הקדומות להתכווץ ולשתיים התבררה עובדה מדהימה שאחרי ככלות הכול ישנו פתח הגדול משפופרת הנוד בתווך שביניהם שמאפשר לתהליך דיפוזי לקדם התמזגות של חומרים שונים. לא תמיד מצליחים אנשים הנבדלים זה מזה להתמסמס איש ברעהו ולמוטט כל מיני חומות. אויבים יתקשו תמיד להביא לזרימה מחיה ביניהם. והנה ראו זה פלא: עיניה של ליהי העבירו ליוכבד גיטה למרות הכול מסר של תום וחוט של חסד היה נסוך על פניה. יוכבד שוב לא נאבקה עם נפשה להיזהר ולא למצוא בהן את הקריצה הפתיינית המזמינה לזימה. חמלתה של ליהי על גורלה של יוכבד דילגה מדרגה כשדימתה את האישה העתידה לכמוש מרוב שהיא כורעת ללדת מדי שנה או שנתיים וקורסת תחת נטל הפרנסה כאשר בעלה הבטלן מבלה את זמנו בשינון טקסטים ישנים. ואצל יוכבד התחזק הצער על צעירה שמכלה את מתנת הבורא על חיי חטא, מתהוללת ולבטח אינה מונעת מעצמה ריגושים של סמים ועוד מרעין בישין. עיניה החומות של יוכבד היו פקוחות וליהי ניסתה לשכנע את עצמה שכך נראות עיניים של אישה, אמנם חכמה ומנוסה, אך עם זאת מאופקת שמשלימה עם מקומה המשני בעולם. יוכבד גיטה ראתה בפינות פיה ובזוויות עיניה של ליהי קמטוטים ונתנה להם את הפירוש היחיד שמתאים לאורחת שלה דהיינו הרבה אכזבות מגברים חסרי כל רסן שבאו והלכו. ובכל זאת קרינה אטית של חלקיקי קרבה החלה מבקיעה דרך לוחות העופרת אל נפשותיהן של השתיים. ולימים תאמר אחת מן השתיים כי זה היה רגע של חסד אלוקי. אבל עוד חזון למועד. והרבה צער ואכזבות. אילו לא היו יוכבד וליהי מגיעות לשלב הזה, כי אז היה סיפורי גווע וננטש לנפשו כאבן שאין לה הופכין. אוי לו לסופר שאסון ממין זה קורה לגיבוריו ואשריו למי שיצירי רוחו מתחברים בידידות נאמנה.

כשחילצו ממעמקי נפשן את כל הזוהמה חוו השתיים, מה שקורה לעתים במקרים נדירים, מעין תחושה של התעלות. זאת היא הפעימה השלישית — הקבלה וההבנה. הניסיון להעמיד דימוי מול דמות הביא את שתיהן לבחון זו את זו כפי שהן ולצאת למרחב ללא צלקות נפשיות. כמו במפגש עולמות קוסמיים, כוחות המשיכה הגרביטציוניים מכאן והדחף הצנטריפוגלי להתנתק מן המרכז מנגד, יצרו את המסלול השקול שמאפשר לפי חוקי הפיזיקה לשתי פלנטות לנוע בגלקסיה אחת ובכל זאת לא להחריב זו את זו. 
וכך ישבו שתי הנשים והתבוננו האחת בפני חברתה. אמנם שתיהן הכירו נשים שאינן שייכות למחנה שלהן, אבל הפעם זה היה שונה. מפגש טן דו שלא במשרד ולא בחנות או במרפאה אלא בנסיבות המחייבות פתיחת הלב, ואפילו נגיעה בעניינים אינטימיים שבדרך כלל אינם נושאים לשיחת חולין גלויה במפגש בין שתי קצוות של החברה הישראלית. השתיקה שעמדה ביניהן הניחה לשתיים ליצור אחת לשנייה פרופיל מתוקן ולעצב אישיות של ממש ולא דימוי.
ואז כל אחת ראתה את האחרת כהווייתה ולא כפי שדימתה תחילה. זאת לא הייתה תחילתה של ידידות נפלאה, אלא ראשיתה של חברות מפתיעה. ליהי ראתה מולה אישה עייפה, לא מאופרת בבגדים שהם התלבושת האחידה של בית הספר, חולצת תכולה עם שרוולים ארוכים, שהחמיאה לגזרתה וחצאית כחולה שגוננה על רגליה עד סמוך לקרסוליים. 
יוכבד שוב לא התאמצה שלא לקרוא בסגולת הסגול שהרהיב את עיניה של ליהי את קריאת התגר על ערכי העולם ואת השאיפה לחוויות בלתי רוחניות בעליל. וליהי נאחזה לפתע חמלה על יוכבד, בשל חייה האפורים. אישה מסכנה, קרצף בתודעתה חידוד ספרותי זול, שלא חוותה ולו רק אחד מ'חמישים הגוונים' הידועים. רחמיה נכמרו על מי שסגורה ומסוגרת בסד של איסורים, ומחמיצה את הנאות העולם ואת טעם החיים האמתיים. והמארחת כבר לא כעסה אלא הצטערה צער רב על האורחת שלה שזונחת את שפעת היופי שבעולמה של היהדות למען הנאות חולפות של רגע, כמו הקיקיון של יונה שבין רגע צמח ובין רגע קמל. וליהי חשבה שאם הגברת גרינשטיין הייתה משליכה מעל ראשה את הפאה הנוכרית הגדולה מורטת את גבותיה, מכהה את ריסיה ומאדימה את שפתותיה המלאות, הייתה מצודדת לבבות ואפילו בתל אביב. יוכבד גיטה חיפשה, בכל זאת, בעיניה של אורחתה את המבע המיוסר והמבולבל שהיא מאבחנת בנבכי נשמותיהן של המתחזקות שכבר חצו את הרוביקון, אבל טרם התנחלו בארץ שמעבר לנהר הסמבטיון. אבל היא לא הבחינה אפילו רמז לרמז דומה אצל האורחת. זאת שרבבה את שפתיה ביהירות אל מנהלת בית הספר התיכון לבנות, והיא כמי שלמדה פסיכולוגיה באחת המכללות לנשים חרדיות, הצטערה באותו רגע למצוא בהן, חושניות המשחרת לטרף. תיקו.
"תגידי, אני לא מפריעה לך עם הילדים?" ניסתה ליהי לשבור את הקרח בגילוי דאגה שלבטח יידחה בידי המארחת, והיא צדקה. "לא את אינך מפריעה. אצלנו נהוג יום לימודים ארוך, ואילו היום גמרתי ללמד מוקדם."

גאולה

אימון מתקדם ביחידה מובחרת

החבורה החדשה של גאולה קבעה את מושבה בקמפוס הנטוש של אולפנת הבנות 'חפציבה' בפאתי העיר חדרה. במבנים נפרדים קמו שני בתי מדרש, האחד לגברים המעטים והשני לקבוצת הנשים. הקהילה הקדושה לא פרסמה את עצמה ברבים ולא ערכה טקסים של חנוכת הבית. והבשורה על פתיחת מכון 'שובנה בנות' עברה מפה לאוזן.
גאולה התפתתה להאמין כי מכון 'שובנה בנות', הלא היא קהילת קודש 'מחנה הגאולה', יאה לה כמכון שבתה והיא יאה לו. הוא לבדו לה ואין בלתו. לא הבינה כי בהליכתה למוסד, שבצבץ לפתע על מפת החיים הדתיים בארץ הקודש מן האיִן, היא שוגה שגיאה גסה. מתיישבת בארץ לא זרועה, במקום שהוא באמת ריק ואין בו תורה ומצוות, רק העמדת פנים וכל כולו מזויף מתוכו. ריק מתוכן אבל כמו הבור של יוסף גדוש בנחשים ועקרבים. 
עתה היא מייסרת עצמה על שנהגה כאילו היא הומלסית מסוממת שנותנת אמון במי שמציע לה מקלט לילה, כי חמד את גופה. אבל ניסתה, לתלות חלק מן האחריות באותו מדריך, מי שהיה מח"ט שריון, שאמר להן כי אחרי הטירונות בסמינרים בבני ברק, יש לעבור אימון מתקדם בפנימייה מיוחדת. היא התחברה בהתלהבות לעולם המושגים הצבאי של הקצין הבכיר. שאפה להגיע למקום מסעיר, קיצוני, טוטאלי, שאינו מעניק הנחות, שמגביר את יראת השמיים ומעצים את הפחד מן העבירות ומן הגיהינום. המליצו לה על מסגרת תורנית בירושלים. אבל זאת נתפסה בעיניה המונית ומלאת חוצניקיות (בנות חו"ל). אני חייבת, אמרה אז לעצמה, לעבור אימון מתקדם ביחידת עילית.
ואז עלתה בה מחשבה נוראה. אולי הרב בורמן, האיש שהמעריצות דימו כי השכינה הקורנת מתוכו והרבנית הגבוהה והרזה שרמזה כי היא מרחפת בעולמות עליונים, סיממו אותה, ואולי לא רק אותה אלא את כל עשרים הנשים האחרות שנאספו כביצים עזובות והובלו ל'שובנה בנות'. מילא ש'הרב' ו'הרבנים' מילאו את ראשיהן בלחשים ובסגולות, או ברמזים ובשמות קדושים, אבל אולי גם בסם ממש? סיפרו לה כי פעם השקו את הטירונים במחנות האימונים בתה שמהלו בו אבקת 'סודיום ביקרבונט' (סודה לשתייה) לדיכוי הליבידו של החיילים. נזכרה, גם באמרתו של קרל מרקס כי 'הדת היא אופיום להמונים'. היא אמנם לא צרכה מעולם אופיום אבל ג'וינטים עישנה גם עישנה, ובכל זאת מעולם לא איבדה את עשתונותיה.
האישה קמה מן הספסל, דומה היה לה שצלצול טלפון וקול ודברים עולים באוזניה. לכן פסעה לעבר קצה המסדרון המתעקל. חדרו של מזכיר בית הדין לא היה סגור אלא פתוח לשליש ולרביע. היא הציצה בחטף וראתה איש קשיש, על קדקודו כיפה שחורה ולגופו ז'קט חום, והוא בוחש בערימת תיקים על שולחנו, ואז שוב צלצל הטלפון לידו. היא התיישבה על הכיסא במסדרון וחיכתה. קשישים אינם יודעים לקצר בשיחתם. נזכרה בפתגם יפה שלמדה בסמינר, "יפה שיחתן של עבדי אבות מתורתן של בנים". אמנם לא הצליחה למצוא בו רמז לשיחה הארוכה של המזכיר שלבטח אינו עבד, אבל עצם העניין שהיא יכולה ליצור הקשרים ולייצר פרפרזות הפיח בה שמחה, ודווקא במקום הקודר הזה. 
ובאמת שאפה לנער את מחשבתה מצרתה ולהרהר בדברים אחרים. אבל אז חזרו כעסיה ועלבונה והיכו בעליבות נפשה. הרהורי חרטה קשים מהרהורי חטא. הרהורי חטא קלים כאשר אינם מצטרפים למעשה. אבל הרהורי חרטה מכרסמים בנפש ולא סתם כתולעת האוכלת בתפוח אלא כנחיל של מרמיטות שמרטשות מה שנקרה בדרכם. מדוע לא חשדתי כי אין לבטוח בנדיבים בבן אדם שאין לו תשועה? גם אם הם נראים צדיקים ודבקים באמונת חכמים? והרי הרב החסיד המקובל ראש החבורה והמדריך הרוחני שלה ושל כל הבנות שהתקבצו ובאו, להזדכך במקום האור השופע, ואשתו היא האם החסודה רימו אותה, פגעו בה והרסו את חייה. טלטלו אותה טלטלה איומה שמערערת את אמונתה ואת כל מה שלמדה.
היא ייסרה את עצמה. האם חשבו שאיני נורמלית? שגם בי משהו לקוי? ולכן הם גומלים עמי חסד ומשיאים אותי לבנם, חננאל היפה. כנראה שעד שבאה למכון לא הצליחו לפתות שום אישה לחלוק עמו את חייה. ברור היה להם שחוזרת בתשובה, שנטשה את עולמה, באמת אינה שפויה בדעתה. לא. לא נערה תמימה הם פיתו ולכדו, כי אם אישה מעורערת בנפשה. פתיה שמאמינה לכל נוכל. ובכל זאת בני אדם מתקשים להודות שרימו אותם והפילום בפח ולכן שאלה עצמה, באחד הלילות כשהיא מתהפכת על משכבה, שמא ופן ואולי באמת לא ידעו הוריו על מחלתו? או לא הבינו עד כמה היא חמורה? הרי הם חיים בעולם רוחני ומשוטטים בעולמות העליונים. ובאמת חננאל היה עלם חמודות. תאווה לעיניים ולא רק להם. וכשהציגו לה אותו בחטף, כמנהג המקודש מימים ימימה, שאין מרשים קרבה בכלל בין איש ואישה, נראה לה מצודד ואפילו מקסים. עכשיו נאבקה בנפשה שלא לומר סקסי ולא להרהר במשמעות הדבר. אמנם היא הייתה ארוכה (למדה את ההבדל בין גבוה שהוא מדד של רוחניות וארוך שהוא מדד פיזי) ממנו בכמה סנטימטרים. הוא לא היה נמוך. אבל היא אישה תמירה. אז מה בכך? בעולם שאימצה לה, אין בעל ואשתו מהלכים יחדיו בחוצות הכרך. ובשמחות ובחגיגות כל אחד מוצא את מקומו בחברת בני מינו ולבית הכנסת נכנסים איש ואישה בכניסות נבדלות. והמקום או הזמן היחיד שההבדלי המינים באים לידי ביטוי של ממש הוא בשעת ההתייחדות. ועל כך כבר אמרו בסביבתה הישנה של גאולה כי האורך לא חשוב, מכל מקום במקרה שלה אורך הגוויה בלבד ולא ראשה...
"חננאל שלנו כולו מחמדים ונוטף אהבה. תלמיד חכם. עילוי. נצר לשושלת המגעת עד 'בעל מגדל קדומים זוטא הקדוש'," השתפכה הרבנית. "אמנם יש בו זרויות." גילתה הרבנית האם לכלה שבחרה לבנה, "אבל הן פועל יוצא מכישרונותיו המופלאים." עכשיו ידעה במר לבה כי אילו היא, השיה התמימה, הייתה תוהה על קנקנו ולא מסתפקת בעדותה, הפסולה לעדות, כאם היה מתגלה לה שאין אלה זרויות אלא הפרעות. וכי ההתפארויות הן מליצות נבובות. 
בסמינרים לחוזרות התשובה לא הכינו אותה למצב שהשידוך הוא תעלול. ולכן לא חשדה. בסמינרים הטמיעו בה את עליונות הפרישות ויראת החטא. והדגישו כי דווקא הזוגות המאורסים מחויבים בהקפדת יתר. ואם כן, נאחזה במחשבה שאולי היא אינה אשמה, אלא האיסורים שאין הציבור יכול לעמוד בהם. 

רבּ שוֹלֶם 

בנפש נכאה ובצמא למים, המתינה האישה לאיש שלא הבחין בה והמשיך לדבר אל שפופרת הטלפון. ואף שסבלנותה חישבה לפקוע לא פנתה אליו ולא רמזה על הימצאותה והמשיכה להתנועע בעצבנות על הספסל בתקווה שיבחין בה. ואכן יופייה קרן אליו. הוא הביט בה וראה זוג עיניים גדולות המשדרות מצוקה. ומיד החל מוחו לנסות ולמקם אותה באחד הכלובים שבהם נהג לאכלס, על פי מערכת סימנים שעיצב במשך שנותיו בבית הדין. את באי המקום. על פי בגדיה הסיק שהיא חרדית ואפילו מן החרדים הקיצונים, אבל נשים מן המין המיוחד הזה אינן באות בגפן לבית הדין. אל אישה חרדית תמיד יתלווה איזה קרוב משפחה, ולפעמים מאכער, 'תחמן' ש'משוויץ' באמנותו המיוחדת להחליף בגנבה מילים עם אחד הדיינים ולהסדיר, מתחת לשולחן, יחס מיוחד. אבל היפה הזאת באה, משום מה, לבדה. והוא התבונן בה בעניין רב. המזכיר, רב שולם סגל שמו, שלא כדיינים החדשים, היה בן לאותו דור של גברים שומרי מצוות מהדגם השפוי שעובר ונגוז מן העולם. גברים, שעם שהם שלמים באמונתם, אינם מאמינים שנשים 'מוקצות מחמת מיאוס'. וכי שיג ושיח עמהן פנים אל פנים אינו מעלה בזכרים, 'תוך כדי דיבור', מחשבות זימה. ואפילו אישה נאה בבגדי 'צבעונים', אינה מביאה את האיש ל'תור אחרי לבבו'. העיניים הן אמנם סרסורי החטא, אבל התאווה מציתה דווקא את המתייראים מפניה ולא את מי שאינו אחוז בעתה מיצריו. רב שולם, כמו רבים מבני גילו ושיטתו, קיבל את הצו 'אל תרבה שיחה עם האישה' כהמלצה שאינה מעיקר הדין. וכך האישה היפה שהפציעה מתוך סבך הבגדים הכבדים והאפורים הייתה לדידו מאורע. לא בכל חודש מתייצבת לפניו בבית הדין, אישה שכזאת, שהיא לכל הדעות דבר והיפוכו.
ועוד הוא מסדיר את מחשבותיו קטעה אותן גאולה עמיאל.
"שלום כבוד הרב כאן פותחים תיקים?"
אף שהבין כי באה בענייני אישות, רצה לספק את סקרנותו ולא הקל עליה. "תלוי איזה תיק הגברת רוצה לפתוח. בוודאי ידוע לגברתי כי הבג"צ אסר עלינו לטפל בתיקים כלכליים. אבל אני מתאר לעצמי שהגברת לא באה בענייני ממון."
"נכון. אני מבקשת להתגרש."
ואז עלה בו רצון להתגרות בה, "חד וחלק, גברתי, להתגרש." 
"בכלל לא חלק ולא חד", אמרה ונאלמה בעלבונה, ומשום כך שאל: "באת לבד?" והיא השיבה, "כן אדון, באתי לבד."
רֶבּ שוֹלֶם המזכיר כבר יצא לגמלאות. הסדירו לו חוזה אישי מיוחד משום שבין שאר כישוריו היה סופר סת"ם. הוא לא כתב ספרי תורה ומזוזות אבל כמי ש'בקיא בטיב גיטין' היטיב לכתוב, על גבי קלף מיוחד ומשורטט, גט כהלכתו. לכן ביקשו שימשיך בעבודתו. כבר שלושים וחמש שנים הוא משמש בקודש בבית הדין ועדיין התיקים הנערמים לפניו מסקרנים אותו ומעוררים עניין.
הוא למד בישיבות ולא רק לשם מצוות לימוד תורה, אלא משום שבימי עלומיו טרם קמו בארץ מסגרות לימוד כלליות שיתאימו גם לבני חוגו. אילו היו לו מהלכים במפלגות החרדיות היה מתמנה לבטח למשרת דיין. פחותים ממנו עלו במעלות הדיינות. אבל רֶבּ שוֹלֶם, לפי מזגו וחינוכו, מבית אבא ואמא, היה בבחינת העשיר השמח בחלקו. לכן דבק במשרת המזכיר והיא דבקה בו. שירת בנאמנות את הדיינים. סייע להם בעצה וכשהבחין שהם מתקשים לרדת לעומקה של בעיה סבוכה, הפנה אותם למקור הלכתי חשוב. דווקא לכן נקעה נפשו מן הדיינים החדשים, חניכי הארץ, יוצאי 'הישיבות הקדושות' ועתירי הקשרים המפלגתיים. ה'מחזיקים טיבותא לנפשם' אבל אינם מתעניינים בחייהם של בני הזוג שבאים להתגרש וגם לא מקשיבים לדברי הצדדים ונציגיהם. לדאבון לבו נוכח כי באחרונה רבו החרדים הבאים לנפץ את מסגרות הזוגיות ותהה לפשר הדבר, האם חל שינוי לטובה במעמד האישה בחברה החרדית ואף היא רוצה לממש את עצמה? ואם בארזים נפלה שלהבת, מה יעשו אזובי הקיר? (ומשום שזכר את יתר חלקי משפט ההספד שבגמרא "אם לוויתן בחכה הועלה מה יעשו דגי הרקק, אם בנחל שוטף נפלה חרבה מה יעשו מי גבים", שמח שטרם נפל ברשתה של מחלת האלצהיימר המפחידה) את הגברים שבאו לפניו דימה לאזובי הקיר. ולמה ממשילה הגמרא את המשלים הללו, אם לא כדי להעלות תמיהות על תקלות במחנה היראים? האם גם הם החלו לתת עיניהם בנשים זרות? או אולי הנשים הן שסרחו? כפי שעולה מכמה מפסקי דין שחרצו הדיינים. רב שולם חלק על הדיינים אבל שתק והתייסר. 
אחרי הצהרים בשובו הביתה יש והיה רב שולם נתקף רצון לפרוק מתוכו את מה שהקשה על נפשו במשך היום. "מה שאנחנו שומעים בבית הדין," שפך את לבו, "השם ירחם. רחמנות. רחמנות. דברים כאלה קורים ואפילו במשפחות הכי טובות. ואולי דווקא אצלם. שם חושבים שלא צריך לספר את כל האמת לצד השני. שהייחוס שלהם, או שהכסף שלהם כל כך טוב ומושלם שכולם ירוצו להשתדך איתם. וזה קורה גם כשממהרים מאוד. כשלא בודקים. כשלא מניחים לבני הזוג להכיר זה את זה."

בּאָבּע יענטע

באותו יום סיפר לאשתו את מה ששמע מהגברת עמיאל על בעלה. שבועות אחדים אחרי החתונה הבחינה האישה שבעלה מקפיד ליטול כדורים. תחילה חששה לפגוע בו ולא שאלה על מה ולמה כל הכדורים הללו. ובאמת לא חשדה במאומה. הרי אנו חיים בעידן של ויטמינים ותוספי תזונה וכל מיני חיזוקים. ובכל זאת שאלה, כבדרך אגב, את חותנתה אם בנה סובל ממשהו, כי הוא 'שותה הרבה כדורים'? והרבנית, האם הגדולה של בנות הקהילה, הרגיעה אותה לאמור, "גאולינקה שלי, אין לך כל סיבה לדאוג. הכול ברוך השם טוב. האלוקים הטוב אוהב אותנו וגם אותך." ואז שמחה לבשר לה כי האיש הקדוש, המקובל האלוקי מצפת בירך אותה ואת בעלה שיזכו לרוב נחת מבנם יקירם חננאל ומרעייתו ומילדיהם לנצח נצחים אמן כן יהי רצון. והאיש ששיג ושיח לו עם קודשי עליון, כך השתפכה האם בהתרגשות בפני הרעיה הפתיה, "נתן לחננאל קמיע קדוש שכתב בטהרה ותוך כדי ייחוד ייחודים והשבעות, ושמובטח איש מפי איש עד סיני, כי יצילו מכל רע מי שיישא אותו על לבו. והכדורים... אהה כן הכדורים. אל דאגה יקירתי רק ויטמינים. חננאל מרוב שהוא שקוע בספרים שוכח לפעמים לאכול וכמעט שאינו נהנה מקרני השמש." 
"אילו אמרו לה קודם לחתונה שהוא נזקק לקמיע," התרעם רב שולם, "אולי היה ניעור בעלובה הזאת שבריר של חשש. ומותר לשער כי הייתה בוחנת את כל העניין מחדש ואולי מתייעצת."
"ודאי שהייתי בורחת מהם," אמרה לו גאולה שלא מצאה גאולה ב'מחנה הגאולה'. "אבל עכשיו," אמר לאשתו, "היא מבינה כי בעצם לא ראו בה אישה אלא רחם להשכיר. פונדקאית יפה ובריאה שנזדמנה להם מן השמיים לזכותם ביורש. למזלה לא התעברה ועל כן באה להירשם לגירושין. ומבחינתה היא מוותרת על הכול. אינה נזקקת למזונות ואינה תובעת פיצויים. רק גט. ושלום עליה ועל ישראל."
זלדה אשתו, בת 'היישוב הישן', לא התרגשה מהסיפור. מעולם, כפי שאמרו קרוביה לא בדיוק יצאה משם ובזקנותה הפכה ל"בּאָבּע יענטע." לרוב מיאנה להתאים את הלכי נפשה לחידושי הזמן וטענה נגד בעלה, "נו, נו, שולמקה, אל באפך ואל תצא מגדרך. טוב שהיא לפחות אינה חוזרת למקום שהיא גדלה בו. אין בכלל מה לקנא ב'חופשיים'. הבחורים והבחורות שלהם נעבּעך לא עלינו לא רק שנפגשים בלי הרף אלא שגרים ביחד ובכל זאת העסקים שם לא מצליחים, וכל הזמן הם מחליפים בני זוג כמו שאתה מחליף גרביים. אז לא צריך לקנא בהם. בעלי התאוות הם אנשים מסכנים כי אין להם סיפוק ולכן הטרגדיה אצלנו לא כל כך גדולה."
"את צודקת," רב שולם רצה לומר לה אל תהיי כזאת 'יאכנע שושע' אבל חשש שתיפגע. הוא הקפיד על כבודה משום שלפי ההלכה הבעל מחויב בכבוד אשתו אף יותר מאשר בכבוד עצמו. "אבל," ניסה להתווכח, "החילונים, אם תסכימי אתי ותעזבי לרגע את הפריצות, לוקחים את הגירושין כעניין פחות רציני משאנחנו נוהגים. וכשם שהם רואים בנישואין עניין לא קדוש, כך הגירושין אצלם אינם טעונים בכל כך הרבה ייסורים. אצלנו כמעט כל גט מוציא מן האנשים את כל הרשע שבעולם. כמעט שלא נתקלתי בסרבן גט חילוני, אלא רק כאשר אשתו מציבה בפניו תנאים קשים." 
משנתו הייתה סדורה. והיה לו על מה לסמוך. "חלילה אני לא מתכוון שמותר לחיות יחד לפני החתונה," הצטדק באוזני שומעיו, "אבל איש ואישה צעירים צריכים, לא צריכים אלא מחויבים, על פי דין הטבע, וכידוע הטבע פועל לפי התורה, להכיר זה את זה לפני שהם בונים בית בישראל, וכדי להכיר יש להיפגש. ולא פעם אחת בלבד אלא פעמים אחדות עד שיתוודעו היטב זה לזה. ואני זוכר שבימי בישיבה היו הבחורים נפגשים עם בנות גילם. ועוד איך נפגשים. קראנו לזה ללכת לרנְדֶווּ. והבחורים התגנדרו בחליפות הכי יפות. והתאמנו את הצבע של הכובע לצבע של הנעליים. כן באמת. כך זה היה לפחות אצלנו בישיבת חברון. אמנם לפעמים התחתונים היו קרועים אבל העניבות היו הכי מודרניות. הבחורים לא חששו להודות שהם מקווים שימצאו חן בעיני הבחורה. וכי אנחנו כבוד אשתי האהובה לא נפגשנו? ולא טיילנו לבד בכביש רופין עוד לפני האירוסין? וכי לא הלכנו לקולנוע? הלכנו. ואני זוכר שראינו בקולנוע אדיסון את הסרט 'חלף עם הרוח' כששוב הציגו אותו. ואני זוכר אפילו את השם של השחקן היפה קלרק גייבל." רב שולם זכר גם את שם השחקנית הנאה ויוויאן לי אבל התיירא מאשתו ולא נקב בשמה, "ואת הדמעות שלך בעיניים? זוכרת?"
"זוכרת", היא אמרה בפה רפה. "אִיז ואָס"?
ר' שולם נהנה להיזכר ולהזכיר, "ועזרתי לך יד ביד לקום מהכיסא ושום דבר לא קרה", וכיוון שרעייתו נותרה אדישה לנוכח פרץ הזיכרונות של בעלה הציב בפניה אתגר, "אז תגידי היינו פושעים? או שהיום כולם נהיו חמורים?" 
"אז. נו. בסדר. מה שהיה היה. הרי אתה יודע. אז היה הכול אחרת," היא הפטירה וארשת פניה הוכיחה כי אינה תמימת דעים אתו. "היום הרי המתירנות מכה בכולם. סכנה לעבור ברחובות עם כל מה שרואים היום. ממש חיות. עם כל ה"בּוּזִים" בחוץ. וגם הזקנות האשמאיות, הסְטֶרְבֶּס איבדו כל בושה. ואני שומעת שגם אצל הכיפות הסרוגות הבנות כבר לא מכסות את הראש ונשים לא נשואות, אוי למה שהגענו, הולכות למקווה ולא בשביל שיוכלו לכתוב מזוזות."
אבל שולם לא הרפה, "גם אז לא חסרו פושעי ישראל והיו אפילו יותר משיש היום. כל מסעדות הפועלים של ההסתדרות היו טרייף חזיר. ההורים סיפרו על בנות מהשכונות שלנו שיצאו עם חיילים בריטיים ותסכימי אתי שהן לא אמרו אתם תהלים. אני מקווה שלא שכחת שהלכנו לראות את דוריס דיי שרה 'קה סרה סרה' ב'איש שידע יותר מדי'. וראית שם שתי מורות שלך מהסמינר וגם הן ראו אותך ולכן לא עשו לך בלגן בסמינר." 
"אז מה?" היא שוב היתממה.
"אז זה אומר", רב שולם התעקש, "שכולם השתגעו היום," במקום להתעמק בתמורות ובעילות לשינויים העדיף רב שולם להגדיר אותן כשיגעון, "מה קרה? התורה השתנתה? שכולם פתאום לובשים שחור ולכולם יש פאות וזקנים ואפילו ה'מפדלניקים' נהיו 'חרדלים', מוציאים את הציציות בחוץ, עם התכלת, עוד משוגס חדש בשטעטיל והצרה שגם אצל הצדיקים האלה כבר לא נפגשים לפני שמתחתנים. וההורים בדרך כלל הם שמחליטים. או שהרֶבֶּה קובע. הם טוענים שהאהבה תבוא עם הזמן. הם אומרים. נו אז הם אומרים. ולפעמים היא לא באה. יש פקקים בנשמה לא רק בכבישים."
את דברי הכפירה הללו נהג רב שולם להעלות לא רק בפני רעייתו שנסחפה אף היא בנחשולי הצידקעסאלא גם בפני ידידים וקרובי משפחה וגם לשניים או שלושה עובדים ברבנות, ותשובתם בפיהם הייתה כמעט תמיד בנוסח "ר' שולם אל תקנא בהם. אצל החופשיים האהבה נגמרת אחרי החתונה. ואצלנו היא רק מתחילה." וכאן היה רב שולם נאנח ואומר, ''אוי לי מיצרי ואוי לי מיוצרי.'' לא שאמירה זאת סיכמה את הפרובלמה. אבל טוב תמיד לסיים בה ויכוח בטרם יגלוש למריבה.

ריבְן

פגישה בבית קפה

הבלי קפה ואדי גבינה מותכת הציפו את אפי, קדימון ריחני לחיוכה המאיר של מרסל, בעלת המקום, השמור ללקוחותיה הקבועים. וכשאמרתי שאני ממתין למישהו, החיוך שבשגרה גדל על פני האישה בחולצה שחורה שזלגה על מידותיה, "לקוח?" שאלה, "ראיתי את הסטטוס שלך."
"ממתי את קוראת את הסטטוסים שלי?" שאלתי. מרסל התבוננה בי בתמיהה, "שלא תגיד לי ששכחת שביקשת שאהיה חברה שלך."
"אני חמור אמיתי. איך אפשר לשכוח חברה כמוך? ואנא אם מישהו יחפש אותי תפני אותו אלי."
"אנחנו הולכים לכבוש את השוק," ניסיתי להונות את לבי. עוד טרם התייצב הלקוח הראשון וכבר אני מוכה שיגעון גדלות ולא עוד אלא שמדבר על עצמי בלשון רבים, אנחנו, כמנהג מלכי אומות העולם וכפי שנהגו כבוד בעצמם הגאונים וראשי הישיבות הגדולות בבבל. חייכם שרק הבוקר צלצל הטלפון וכבר העליתי את יוקרתי בעיני עצמי. ואם כן, תשאלו, למה חיפשתי את מני ורציתי להתחלק עמו בשמחה? אם נבונים אתם ומסוגלים ללמוד דבר מתוך דבר מובטחני שלתשובה כבר הגעתם בעצמכם. אנחנו, כלומר אני כאיש שחדל לבוא בלילות ובא בימים, נזקקתי לשותף שישלים אותי. גם רציתי לשמח אותו. מאז יצא מן המוסד אבדה לו שמחת החיים. רעייתו המודאגת ביקשה ממני לעשות משהו למענו בלי שידע שביקשה. הסכמתי כי מקובלנו ש"כל המתפלל על חברו נענה תחילה." וכידוע כל גמלאי מובטל זקוק ל'רחמי שמיים'.
ועכשיו יושב אני בבית הקפה של שכונתי כולי מחמדים, גומע קפה עז וטוב ומצפה לטובה ולברכה. 
ואז חתר בין השולחנות צעיר גבוה. "האיש שלך הגיע," התבשרתי. הזר זיהה אותי טרם שהושטתי לו ידי לשלום והתיישב. ניסיתי לאבחן את הילת הריח המורכבת שריחפה מעל ראשו. את בשומת האפטר שייב זיהיתי בנקל, אבל ליווית הריח האחרת נותרה עלומה באפי. תמיד החזקתי מעצמי גברא רבא בזיהוי ריחות. הריח האחר הזכיר לי משהו, לא נעים בעליל, אבל מהו לא ידעתי.
"לא. לא ראיתי את המודעה שלכם." השיב האורח לשאלתי היכן ראה אותה ובעודו מיטיב את ישיבתו וכבר חפו פני. נכזבה תוחלתי ללקוח שיזכה אותנו ב'סיפתח'. ואם כן מה אתה רוצה ממני? רציתי להטיח בו, ומחיי? אבל התאפקתי. שתקתי ובהיתי בחלל בית הקפה.
"אתה לא מזהה אותי?" שאל במבוכה. 
"למה אני צריך להכיר אותך?" גברתי על יצרי לומר 'ומי אתה בכלל?' 
"כי ניחמת אותנו ב'שבעה' של אבא שלי."
"בגילי המופלג ערכתי לאחרונה כמה וכמה ביקורי ניחומים."
"אני מתכוון לרב מרקוס הדיין שנרצח."
"אמת. נכון הדבר. באתי לנחם. השם ישמור. אבל לא. אני לא זוכר אותך. סלח לי."
"לא נורא," ניסה לרצות אותי, "באמת לא יכולת לראות אותי. ישבתי בחדר אחר. אבל אני ראיתי אותך. האחים הצדיקים שלי, מתביישים בי ואינם רוצים שיקשרו בינם לבין 'שֵייגֶץ' כמוני. ולכן לא ישבתי אתם אלא עם אמא שלי".
"בקיצור. מה מביא אותך אליי?" הייתי קצר רוח. 
"סיפרת שהכרת את אבא."
"נכון. אבל זה היה לפני הרבה שנים. חמישים שנה לפחות שלא ראיתי אותו."
"ולא היה לך בכלל קשר אתו?"
"לדאבוני לא."
"אני מבין."
"יש לכם מושג מי הרג אותו?"
"גם לא למשטרה. לכן רציתי להתייעץ אתך."
התבוננתי בו. וכי מה נותר לי לעשות. מעולם לא התייעצו אתי בענייני רצח של רבנים מופלגים. אבל כדי שלא ייעלב נאחזתי, כמקובל בביקורי תנחומים, בהעלאת זיכרונות מעברנו המשותף. 
"הייתי ה'חברותא' של אבא שלך, וזה היה כמו שאתה מתאר לעצמך לפני המבול וגם ולפני," נשמתי נשימה עמוקה ובמקום לדייק ולומר 'לפני שאבא שלך השתגע לגמרי' אמרתי, "לפני שהסתלקתי מהישיבה." ושוב נשמתי עמוקות. "אבל אני זוכר אותו וגם ידעתי שמינו אותו חבר בבית הדין העליון. הרגשתי צורך לבוא ולנחם אתכם, לזכר הימים שבהם חבשנו שנינו קסקטים והתנדנדנו על הסטנדרים בישיבה." 
באמת, נסחפתי בדברי על הקסקטים והסטנדרים. הרי אני חסר כל רגש נוסטלגי. אולי השיבה הפתאומית לימי הילדות השפיעה עלי. ניסיתי להיזכר איך נראיתי בימים ההם עם הקסקט ולא הצלחתי. כנראה שהמורשת המקצועית עשתה את שלה לא להסתפק בעובדה היבשה אלא לתבל בצבע כל ידיעה משמימה. אף כי היום 'הזמירות' היוצאות ממערכות התקשורת נשמעות ונראות שונות מבעבר. הכתבים של עכשיו מסוגלים בקושי להציג עובדות בלי לשגות בעברית או בהבנת המצב, שלא לדבר על אי יכולת להוסיף לדיווחיהם הסברים ודברי רקע, אבל אני הרי מודל שיצא מהמודה. 
"בכל אופן יפה שהסכמת לפגוש אותי," היתום סייע לי לחזור לעצמי, "ותודה על הקפה."
"למה אתה ממהר חביבי," עצרתי בעדו, "בוא וניקח לנו עוד קפה ועוד עוגה. הקפה השני תמיד יותר טעים. עכשיו תגלה לי בטובך מה באמת הביא אותך אלי?"
"תראה אדוני. אתם העיתונאים יודעים הרבה דברים שלא מגיעים לידיעת הציבור, חשבתי שאולי תעזור לי להשיג מידע על מה שקרה לאבא."
המושגים שלו מאוד מיושנים. בימינו עם האינטרנט והפייסבוק וכל השאר איבדו העיתונאים את בכורתם במעגל הידע. היום הכל פתוח ושקוף. ולכן הסתייגתי, "אני לא בטוח שאני הכתובת. אבל אני מוכן לשמוע."

לא נעים להיזכר 

הידיעה על מותו של רִיבְן (כך קראו לו בני משפחתו יוצאי פולין) הקפיצה אותי היישר אל ימי הישיבה התיכונית בתל אביב, ולא מפני שמרקוס (בשם משפחתו פנו אליו הרבנים והמורים) היה הראשון מחבורת התלמידים ש'הלך להביא קרח', כפי שנהגנו לומר אז על מי שיצאו לרעות בשדות הצייד הנצחיים. שכן בהליכה בדרך כל הארץ רח"ל כבר קדמו לו כמה 'חלוצים' מכיתתנו, ומהם מסכנים, שנקטפו באיבם. מה שהיכה בי הייתה צורת מותו. 'המנוח' (כפי שכינה אותו דובר המשטרה) לא נפטר במיטתו כאחד האדם אלא שבק חיים לכל חי במכוניתו ירוי בכדורי אקדח. לא רק ראשון מבני הכיתה שבן עוולה רצח אותו, היה ריבן, אלא גם דיין ראשון שאיתרע מזלו לסיים את חייו בנסיבות פליליות.
מרקוס היה ה'חברותא' שלי במשך שנתיים ומותו השיב אותו לתודעתי. כשם שהרבה מחוויות הילדות שלנו מתעמעמות ונעלמות במרוצת השנים, כך אירע לי עם המסכן הזה. חברות תלויה בדרך כלל בדבר וכשבטל הדבר בטלה החברות. לפי הדין אילו פגשתי אותו בעודו חי וקיים היה עליי לברך כנגדו ב'שם ומלכות' את ברכת 'מחייה המתים', כדין מי שלא ראה את רעהו ימים הרבה. עכשיו לא נותר לי אלא לומר לו שלום לעפרך. רחמי נכמרו עליו. מן הסתם הניח משפחה ולבטח גם נכדים מתבגרים שאת ראשיהם מפארות, ככתרי מלכות, מגבעות שחורות ורחבות תיתורה. בישיבה חבשנו קסקטים. הכובע עם המצחייה שלט בכיפה בימים ההם בטרם החל 'עידן הכיפה הסרוגה', ודחק את הקסקט מעל קרקפותיהם פרועות השיער של בני הנוער הדתיים.
ב'ישיבות הקדושות לצעירים' נחו הקסקטים על מצע שיער קצוץ עד דק. ואילו בבני עקיבא הגיחה מתחת למצחיית הקסקט בלורית שופעת, צ'וּפּ בלעז. מחנכינו הרבנים ראו בבלורית המתנשאת לתפארת חטא של הליכה בדרכי הגויים. כשנפגשנו לראשונה עוד האפילו על מצחו שלוחות סוררות של רעמת שיער חומה וסבוכה. אבל עברה שנה והוא חזר אלינו, מאחת מחופשות 'בין הזמנים', 'חפוי ראש', עטרת ראשו ניטלה ממנו. שערו נטחן עד דק. והקסקט צף על מצחו כמכסה גדול על סיר קטן. 
בכתבות המספד בעיתוני החרדים הפליגו בתיאור כישרונותיו. כתבו שהתעלה למדרגת "תלמיד חכם עצום. גאון בנגלה ובר־הכי בנסתר". אבל אני הקטן הרי זוכר כי היה תלמיד מן הבינונים. לא מבריק. לא סיני ולא עוקר הרים. אבל ריבן הצטיין ברצון עז ובשקידה ואלה היו למעלותיו. אטי, אך עיקש כפרד וכשחפר בסוגיה השתחל לתוכה אגודל בעקבות אגודל. חוזר ומעיין ב'דף' אפילו מאה פעמים ואחת להבין מה אומר רש"י. משנן היה קושיה אחת פעמים הרבה עד שניצוץ של הבנה ניצת בעיניו ופיו נפער בחיוך של נחת כראוי למי שירד לשורש המחלוקת, היא לב הסוגיה. אלא שאני לא פרגנתי לו ולא אחת ניסיתי לשכנע אותו כי תירוצו אינו מתרץ את הקושיה, אלא ו'נהפוך הוא' מסבך אותה, אך לשווא, הוא בשלו. התירוץ הוא 'אייזן בטון' ומדעתו אינו נע אם לימין ואם לשמאל. נו מה אפשר לעשות. צדיק בחוסר הבנתו יחיה. 
לאחר שקיצצו את מחלפות ראשו, התגבר החברותא שלי, כשמשון בעודו במחלפות שיערו, והיה לאחד המופלאים בצדיקים של היכל הישיבה. והא ראיה: תפילתו בהכנעה. והכאתו על חטא בבחינת מכה אחת אפיים. וכאשר כרע בתפילתו כופף את גוו והשיח קומתו, עד שהתפקקו כל חוליות שדרתו. גם עצם עיניים ברוב מאמץ וקימוט המצח. חבר לאותם חנפני הרבנים שעמלו לאותת לכל דכפין שאין הם מסוגלים לבטל אפילו דקה אחת מזמן ה"סדר". ובי סנט אם חלילה ניסיתי להדיח אותו לשיחה על דברים בטלים, שצפו ועלו כל הזמן בראשי, במיוחד לאחר שמצאתי את התשובה לקושיה שהעסיקה אותנו באותה שעה, או אז האשים אותי באשמה שבישיבה שלנו לא הייתה נוראה ממנה, בטלן.
אף שלא נועדנו זה לזה לא התפרדה חבילתנו, אלא רק חודשים אחדים לאחר שאימץ לעצמו הנהגה חדשה, לרחוץ ידיים בעסק גדול ובשפעת מים ובניגוב ידיים במרץ וחוזר חלילה. ריבן לא גילה על שום מה הוא מטהר עצמו לדעת בכל עת ואני לא ידעתי כי הוא ביקש לטהר עצמו ממחשבות רעות או משום שנגע באיבריו המוצנעים אבל אני לא יכולתי שאת עוד את מראה כפות ידיו האדומות ואת גלדי העור המרוטשים שבצבצו ברווחים שבין אצבעותיו. ובמיוחד כאשר המסכן היה אנוס בעל כורחו ושלא בטובתו לחכך את אצבעותיו במכנסיו. ולכן בהיות שנינו מתאבקים בעפר רגליהם של גדולי התורה הרחקתי עצמי ממנו כמטחווי זרוע לבל ייגע בי. וכשכשל כוח הסבל ביקשתי שיפרידו בין השניים שאינם דבקים. ומצאתי לי חברותא שלא כילה את אצבעותיו במים, ולא עצם את עיניו בכוונת מכוון והיה מחובבי שיחת חולין של פרחי חכמים. 
השנים והעיסוקים השונים הוליכו אותנו למקומות שונים. הוא עלה ונתעלה במעלות התורה והיראה ולימים הוכתר בתואר הנכסף של ידין ידין. ופעם אחת כשסיפרו לי על גדולתו תמהתי איך התעלה למעלת הגאון? ונזכרתי שבשיעורי המתמטיקה, השפיל את עיניו לתוך מחברת סיכומי השיעורים היומיים שהעביר הר"מ שלנו. ובזמן שאנחנו הפכנו נעלמים במשוואות ריבועיות למספרים ותרגלנו חישובי סינוסים וקוסינוסים, צלל מרקוס בים התלמוד. וכאן ישאל השואל: אם כה גדול היה חשקו של ריבן מרקוס למלא כרסו בש"ס ובמפרשיו למה לא פרש לגמרי מלימודי החול כפי שקראנו להם?
אין זאת אלא כי יראתו מפני ראש הישיבה מעורר האימה, גברה על חשקו בתורה ולכן אחז ידו בה אבל לא שמט, לגמרי, את ידו השנייה מן החכמה. הישיבה שלנו הייתה מרובת סתירות פנימיות. ראש הישיבה, שבגללו המשיך ריבן ללמוד לכאורה לימודי חול, זלזל במקצועות, שכיום מוגדרים 'הליבה' וראה בהם מעין 'דבר אחר'. וב'שיחות המוסר' שהכביר עלינו, שפע בוז להורינו על ששלחו אותנו אליו, ללמוד במוסד הזה שמערב בין קודש לחול ולא הביאו אותנו לישיבה קדושה שאין בה לימודי חול. ואז בקול בוכים האשים את ההורים ששואפים, למרבה החרפה, שנהיה בעלי מקצוע. וכדי להדגיש את הבוז שהוא רוחש למלאכה ולמדע היה חוזר על המילה המגונה הזאת, מקצוע, עד שנשמעה בפיו כמין תועבה גמורה. השמיט מן המילה המשוקצת את האות עין והפך אותה למקצוֹוָה. אוי — אוי מקצוֹוָה. אבל בכל זאת ולמרבה הדיסוננס התגאתה הישיבה בהישגיה במקצועות הבזויים לכאורה. ולרוב האירוניה תבע אותו האיש מאתנו ללמוד בשקידה את מקצועות חול. שהרי אם לא נכשיר עצמנו במקצועות החול יעבירו אותנו הורינו ה'בעלי בתים' העלובים ללמוד בישיבות בני עקיבא המגונות שבהן מרקדים בנים ובנות, והוא יישאר מחוסר פרנסה. וכך עברו שנותיי בבית האולפנה הזה בעומקה של סתירה ועם לבטים ותסבוכות, עד שנשברתי וחילצתי עצמי מן המצוקה. שהרי גם לסבלנות ולכושר הסבל של נער יש גבול. ריבן מרקוס עזב כעבור שנה, מסיבות אחרות כמובן, ותיכף ומיד מצא את עצמו חובש ספסל בישיבה קדושה. מאז לא ראיתיו. והנה דווקא זה אשר בחר ב'דרך העולה בית אל' נרצח ואיננו. 
תהיתי בלבי למה כך עלתה לו למסכן. ואז החלטתי לערוך ביקור תנחומים אצל המשפחה. אקיים מצוות ניחום אבלים שרק לימוד תורה נכבד ממנה וגם אשביע את יצר הסקרנות.
ושם, ראה אותי תנחום, ד"ר תנחום.

עולם אחר

שכונה אבודה

משפחת מרקוס קבעה את משכנה הצנוע ברחוב חגי בשכונת גאולה, בדירה בקומה השנייה של בית אבן שבנו עולים עשירים מבוכרה בתחילת המאה שעברה. בעבר הייתה גאולה קרובה על המפה למאה שערים ובד בבד רחוקה ממנה ת"ק פרסה. אלא שכאשר הלכתי לביתו של ראובן מרקוס כבר בלעה אותה מאה שערים על קרבה ועל כרעיה והיו לאחדים בעיני, וכמעט שאין מבדיל בין הדבקות אלא רוחב הרחובות בלבד. בשכונה הזאת זצ"ל עברו עליי שנות ילדותי ובחרותי. עכשיו בבואי לנחם את משפחתו של ריבן נוכחתי כי נחתתי ביקום אחר ובעידן שונה מזה שבו אני ואתם חיים כהיום הזה (אלא אם כן אשמח לגלות שגם בני השכונה בין קוראי הספר).
אם הידיעה על מותו של הרב מרקוס הקפיצה אותי במכונת זמן אל שנות תלמודינו בישיבה בא הביקור בביתו ובלבל עליי את עולמי בשל ההבדל העצום בין שני העולמות ושני העידנים. הליכה למחוזות עולם הילדות והביקור בהם לאחר שנים ארוכות של ניתוק אמורים להיות חוויה מרגשת. 'האדם הסביר' מתגעגע לימים היפים שחלפו ביעף, לתקוות בטרם התבדו, לריחות ולמראות ולקולות שאם אמנם כבר התפוגגו כדרך כל הארץ, עודם מהבהבים ומהדהדים באונות המוח. אבל אני לא עלצתי בלכתי באותם רחובות שנשאו אותי לבית הספר ולישיבה, לצבא, לאוניברסיטה ואל החופה. מאז יצאנו ממנה ביד רמה לא ביקרתי בה ביקור של ממש. נפשי נקעה ממנה עוד טרם שעזבתיה. הרובע הזעיר בורגני הכללי והשלו עבר מטמורפוזה והיה לבלגן אורבני בצבעי שחור ולבן. הפגנות הקנאים ושריפת פחי הזבל וההתכתשויות עם השוטרים שהיו לשגרה, דחפו אותנו אל מחוצה לה.
בימים ההם לא נבדלו אמותינו שבשכונה, דתיות, חרדיות וחילוניות, בהליכותיהן מנשים אחרות. אבל עכשיו ראיתי 'עולם הפוך'. אימהות מצופות בשביסים נחבאו בפתחי הבתים והמתינו עם ילדיהם לבוא ה'אוטו' של התלמוד תורה. הן כאילו בקעו מתוך נעלי בית וצמחו לתוך גרביים שחורים וחלוקים דהויים. ולא טנדר אחד ליקט את 'צאן הקודשים' ברחובות אלא אחדים, כמספר ה'חסידויות'.
גם בני הנוער השתנו. אנחנו רצנו בימים ההם לשחק כדורגל ברחוב והחתיכים שבנו התאמצו ל'עשות עיניים' לילדות. אבל היום זאת ריצה אחרת. נזכרתי בתפילת רבי נחוניה בן הקנה: "אני רץ והם רצים, אני רץ לחיי העולם הבא, והם רצים לבאר שחת..." לפני הצהרים רצים חסידים למקוואות לטבילת טרום שחרית להיטהר מפורקני הלילה. ואחריהם צועדים אברכי הכוללים ומוליכים תינוקות למטפלות. אחריהם יעלו ויבואו בעלי החנויות ובעקבותיהם יחושו הקונים הזריזים ולבסוף נדחקים לקלחת זאת הרותחת גם בני עדות הקבצנים, מציבי הקופות ומדביקי הפשקווילים.
לא רצתי. פסעתי בניחותא. לא נחפזתי. כאילו חששתי מן המפגש עם השכונה. וככל שקרבתי אליה כן גאה בי עלבון, לא בשל מה שאני עשיתי, אלא בשל מה שעוללו האנשים לשכונה. אילו נמלאתי שמחה בעוברי במחוזות ילדותי היה עליי לחשוש לשפיותי.
בלכתי לנחם את משפחתו של ריבן המת עוד לא ידעתי שהרצח אינו סתם מקרה טראגי, אלא שיאו של אירוע מתגלגל. ולא עלה בדעתי כלל כי לא אנוח ולא אשקוט עד אשר אסיר את הלוט מן הפשע.
והנה עוד בטרם התחלתי לחקור את רציחתו של הדיין מרקוס וכבר עבר עליי גל של בחינה עצמית. היכן אני נמצא ביחס למקום הולדתי? מהם האנשים האלה בעיני? האם הם המכנים עצמם שלומי אמוני ישראל הם מייצגיה האמתיים של היהדות או שמא אינם אלא מין מוטציה אבולוציונית? השאלות הללו ינסרו בי בעוצמה במרוצת חקירת הרצח, מן הטעם שאצל אנשים מבוגרים בכל עשייה חדשה נחבא גם יסוד של שיבה לעבר. פעם הייתי עושה זאת כך וכך והיום לא. בעודני צעיר לא התלבטתי כל כך והיום הלבטים הם מרכיב חשוב באישיותי.
ואולי לכן כל דבר מעיר נשכחות ומעורר את האהבה שלא הגיעה למימוש, ואת ההצלחה או הכישלון בלימודים ואת הכסף שאבד בהשקעה ואת החברות האמיצה שהתפרקה. ואפילו אנשים שאינם חיים בעבר ומביטים קדימה בתקווה מתקשים להתנער ממה שהיה. 
בעודי מבקיע דרכי פנימה אל רחובות השתי וערב הנושאים את שמות נביאי תרי עשר, נוכחתי שאף שלא שינו את שמם בכל זאת אבד זכרם. עתה נקרא שמם בישראל על פי היושבים בהם: אדמו"רים בחצרותיהם, ישיבות ותלמודי תורה ששמם כשם כפרים ועיירות בגליציה וברומניה.
אמנם לא הופתעתי כי בתוך עמי אני יושב ובכל זאת אמרתי אל לבי מַה נּוֹרָא הַמָּקוֹם הַזֶּה: ושאלתי את עצמי האמנם נכון לומר עליו: אֵין זֶה כִּי אִם בֵּית אֱלֹהִים וְזֶה שַׁעַר הַשָּׁמָיִם. האמנם זה השער ליראי שמים או שמא יש לקרוא עליו בתמיהה את מה שאמר יעקב בבית אל? אכן 'מה נורא המקום הזה' אין זה כי אם בית פחד אלוהים.
ושוב עלו בי זיכרונות ימי ילדותי בשכונת מגורים שאז נקבצו בה יראי שמיים ומסורתיים, דתיים ואדוקים עם 'חופשים' ומי שאינם יראי שמיים למחצה לשליש או לרביע וכולם גרים יחדיו ברובע נאה של רחובות שקטים ובתים נאים. עכשיו נגוזו כל 'דרי מטה' ואת מקומם תפסו כל מיני 'דרי מעלה' ואלה יושבים צפופים ומשתחווים צפופים בבתים שיד נעלמת הצמיחה לכל אחד מהם גרורות וחטוטרות בדמות מרפסות של בטון חשוף ואפילו קומה או שתיים. המסעדה של החסיד הפולני מלודז' הפכה לסלון וילונות. בית הגלידה הענק של משפחת וולגה נבלעה בחנות לכלי בית. לפני המבול היוו השכונות האחיות גאולה וכרם אברהם ואפילו אחווה מעין רובע נאה שהניב פירות הילולים: המשוררת זלדה והסופרים עמוס עוז וחיים באר, חוקרים חשובים כמו מר אברמסקי, אנשי צבא, ומי שלימים יצא שמו כמפרש התלמוד הרב עדין שטיינזלץ, רבנים וראשי ישיבות שחינכו לתורה ולתעודה, עיתונאים ומרצים באוניברסיטה ויותר מכולם בעלי מלאכה והרבה פקידים ומנהלי חשבונות. ועכשיו הרובע מגדל אך ורק פירות שמוקדשים ל'גבוה'.
כל בניין על דרכי הזכיר לי את מי שהתגורר בו בזמני. הנה ביתו של השופט ד"ר בן ציון שרשבסקי, לימים מ"מ בבית המשפט העליון, ובאותו בניין דירתה של משפחת ויגדור שאבי המשפחה היה נציג מפ"ם בעירייה. מעבר לרחוב התגורר שופט בית המשפט המחוזי מר עדן, ונזכרתי שבקרן הרחוב הייתה מרפאתה של רופאה דגולה הד"ר ישראלית. ואחריה הנה צצים להם מן התוהו ביתו של רופא הילדים והמרפאה של רופא שיניים. ליד ביתי דימיתי שהנה חולף ועובר לידי האיש החביב מר בסוק, ובידיו עיתון 'קול העם' בטאון המפלגה הקומוניסטית. ברחוב שלנו שמכונית עברה בו אולי פעם בשלוש שעות שיחקנו כדורגל עם בניו של איש לח"י רובוביץ, אודי (לימים מבית"ר ירושלים) ומשה (לימים שופט בית המשפט המחוזי משה רביב), עם דרור בנו של איש מפ"ם (לימים מבכירי השותפים במשרד עורכי הדין יגאל ארנון) ועם נכדי ראש הישיבה. בתי הספר המקומיים הציגו אף הם פילהרמוניה דיסהרמונית אבל נינוחה: שני בתי חינוך של זרם העובדים (כיום תלמודי תורה) 'תחכמוני' המסורתי (כיום ישיבה) המכונה 'חדר תורה' אבל השתייך לזרם הציוני הכללי ו'מוריה' ו'גאולה' בתי הספר היסודיים (אז כונו עממיים) מיסודו של זרם המזרחי. ישיבת חברון הייתה אחת משכיות החמדה של הרובע כישיבה אחת ויחידה. עכשיו כל בית שלישי הוא ישיבה או תלמוד תורה, או 'כולל', או 'שטיבעל' של חסידים.
פעם בכל פינה היו חנויות ספרים ועיתונים וקיוסקים. אמנם גאולה רבתי לא הייתה אז שכונה ללא הפסקה. תל אביב מתיימרת להיות עיר ללא הפסקה אבל גאולה ובנותיה של ימינו הן רובע ללא הפסקה. ואפשר להשיג בהן הכול מכל כול: מדירה במגדל מגורים שהולך ומתרומם בשוליה, ומיד לצייד אותה במטבח חדיש, בשולחן שבת שניתן להגדילו כמעט עד הקיר, לרכוש במבצע ארון ספרים ובהנחה מיוחדת כלי כסף לקידוש ולהדלקת נרות, לקנות (במז"ט ובשעטו"מ אכ"י) לחתן המופלג (בנש"ק) שטריימל רם ונישא כמו 'מגדל הלבנון הצופה פני דמשק'. ולכלה המהוללה (מנב"ת) בבתי עסק פורחים אחרים פאות נוכריות, בשפע גוונים מבלונד ופלטינה עד לשחור עורב, והעיקר משיער טבעי מהמזרח הרחוק. חזקה על המחותנות שתצאנה מגאולה עם קופסאות גדולות הצופנות כובעים בהנדסת חלל. ולאחר תשעה ירחים וכדרך הטבע יבואו 'הצדדים' לבחור עגלות לתינוקות אפילו לתאומים.
הרחוב הראשי. רחוב מלכי ישראל, ביורדו מכיוון שנלר המחנה הצבאי לשעבר לעבר מאה שערים, הוא מרכז עסקים עירוני שוצף ורוגש שהכול בו ויד כול בו, מחמין אשכנזי ופיצה איטלקית ופלאפל תימני ונעלי גברים מחברון, חליפות מאיטליה ועניבות מסין. וחנויות לבגדי נשים ללא חלונות ראווה. מחסני מכירה של ספרי קודש. חנויות של טלפונים ניידים. מיטב להיטי הזמר החסידיים. תרופות אלטרנטיביות, תכשירי קוסמטיקה יקרים. מטעמים לשבת, חלות צימוקים מתוקות, עוגות מצופות קרם בנוסח טרנסילבניה, עוגות שמרים (דֶנִיש) בטעם בורו פארק דברוקלין ובורקס תרד וגבינה כמנהג עדות הלדינו מ'הבוסתן' של יצחק נבון. ואם תאמין לוועדי הרבנים ולקבצנים ששתלו בכל עבר קופות הצדקה תוכל לקנות גם כרטיס כניסה חד כיווני לעולם הבא. ואם מכור אתה לפיצוחים תמצא ברחוב השוקק, גם שפע זרעונים. שלא לדבר על מרכז החמוצים והדגים המלוחים ומעל כל אלה יעלו ויבואו ויגיעו הקבצנים והקבצניות והכול בקטע רחוב אחד ששוויו פי כמה וכמה מערך קניון גדול בראשון לציון.
השפע הרב גוני והקולות וצלצולי הקופות הרושמות וקופות הקבצנים לא העלימו את כמיהתי הילדותית לימי נעורי האבודים. נפשי יצאה אל הקיוסקים עם עיתוני הערב וחדשות הספורט והשבועונים, התלויים לראווה בשכנות טובה 'העולם הזה' החתרני, 'רימון' הממסדי ו'פנים אל פנים' הדתי. אלא שכבר בראשיתה של נדידת עמי החרדים ירדו העיתונים למחתרת ונחבאו אל מתחת לדוכן המוכר. אחר כך כשלא נותרו קוראים הם נגוזו וגם הקיוסקים ננעלו. מי יגלה העפר מעיניך החסיד הקשיש והמזוקן עם המבטא הפולני המתנגן, מוכר החזיות והמחוכים? סחורה כזאת הייתה מביאה עתה על המוכר את 'משמרת הצניעות', אמרתי לעצמי כשנכנסתי לביתה של משפחת מרקוס השבורה.

הפסיכיאטר 

עכשיו בבית הקפה 'פרידה' יושבים הבן ואני ומנסים לפתוח בשיחה. לאחר שתיקה קצרה אמר הבן בפנים חתומות, "יש משהו מאוד מוזר במה שקרה. אבא שלי היה אדם מיוחד במינו ולא היו לו אויבים."
"כך יטען כל בן," שיסעתי אותו, "שאביו נרצח בנסיבות מוזרות."
"יכול להיות. זאת פעם ראשונה שאבא שלי נרצח," הוא חשק את שפתיו ודחף אותן כלפי חוטמו. כנראה אותת לי שגם הוא יכול להיות ציני, "והרצח מוזר מאוד. ואני אומר זאת בלי כל קשר להיותי בנו."
"והאחים שלך?"
"אומרים ד' נתן ד' לקח. נסתרות דרכי האלוקים ומי אנו שנחפש סיבות." 
"ובגללם ישבת בנפרד."
"הם לא ביקשו ממני. אבל כשראיתי איך ציבור המנחמים מסתכלים עליי בתימהון או בבוז הלכתי לשבת ליד אמא שלי. וכשבאו המנחמות עברתי למטבח ואחרי יום או יומיים בכלל הלכתי משם."
"אתה מהווה סכנה לשידוכים של האחיינים והאחייניות שלך." 
"בדיוק. אני רואה שאתה מכיר אותם."
"אנחנו מאותו הכפר. אבל לא מאותה תקופה. הם השתגעו." 
"אתה חושב שאבא שלי היה מן המשוגעים?"
התבוננתי בבן. אפילו את שמו לא ידעתי. הוא אמנם לחשש משהו כשהציג את עצמו. אבל אני הייתי מרוכז כל כך בשמחתי שהנה יש לי לקוח ולא שתתי לבי לזוטות. "חלילה," עניתי, "אבל מפריע לי שהרבנים והדיינים חסרי השכלה." מוטב היה אילו דייקתי ואמרתי שהם בורים אך משום כבוד אביו בררתי את מילותיי בקפידה.
"אבא שלי לא היה חסר השכלה," התקומם הבן. 
"הוא לא גמר את הישיבה התיכונית והלך ללמוד ב'ישיבה שחורה'."
"אתה צודק. אבל מה שלמד זכר. ובהשוואה לדיינים אחרים הוא היה ממש איינשטיין."
"אני שמח לשמוע." וכי מה יכולתי לומר.
"תשמע סיפור. בבית הדין התעוררה שאלה בענייני רפואה. אבא אמר לחבריו בהרכב שצריך להתייעץ עם רופא מומחה. אבל הוד קדושתם חלקו עליו. אין צורך להתייעץ. כל העניין הזה של רופאים מומחים הוא הבל. הרופאים יודעים א קרענק או ליתר דיוק א קדוחעס אבא שלי כעס. לא שהוא סבר, למשל, שמותר על פי ההלכה להשתיל איברים. אבל בענייני פוריות סמך על רופאים בקיאים. דעתו לא התקבלה ובית הדין החליט מה שהחליט בלי חוות דעת רפואית. ואז אבא אמר לאמא שלי שבין תלמידי החכמים שהוא מכבד יש כאלה שעברו בדיקות CT או MRI ולא הבינו בכלל מה שהמכונות הללו עושות והיה אפילו 'גדול' אחד ששאל אחרי שהוא קם מהמכונה אם היא כבר ריפאה אותו. ואבי סיפר שבסכסוך על ירושה הציג אחד הצדדים תרשים או תוכנית של בניין ורק הוא הבין שמה שחשוב הוא הקנה המידה. ורק לפיו אפשר לחלק את המטראז'.''
"האחים שלך," קטרגתי, "אינם בקיאים במה שמכונה היום לימודי ליבה." 
"אמת ויציב. פעם הזכרתי בשיחה שהאוורסט הוא ההר הכי גבוה בעולם. הם רצו להרוג אותי כי אני כופר במה שאמרו חז"ל כי ירושלים גבוהה מכל הארצות."
"איך אתה מסביר שאבא שלך מנע מכם מעט השכלה כללית?" 
"אחרי ההרס הנורא של עולם התורה בשואה," הוא הטיף לנו, "יש ללמוד תורה ורק תורה. וחוץ מזה בעולם המתירני והכפרני מסוכן ללמוד מקצועות חול. אז תיכף תגיד שהוא סותר את עצמו. גם מבקר את חבריו הדיינים הבורים וגם מתנגד ללימודי חול. זאת באמת סתירה. אבל מי אומר שאסור לחיות עם סתירות. אסור לחשוב שיש סתירות בדברי חכמינו, אבל סתם לחיות בתוך סתירות זה בכלל לא נורא. מוצאים לכל דבר תירוץ. תסלח לי שנסחפתי. באתי לדבר על המת ולא על החיים."
בשלב הזה נזכרתי שאיני יודע את שמו. שאלתי. "שמי תנחום," ענה וצחקק. הוא כועס על הוריו שנתנו לו שם מיושן שתמיד גרם לו בעיות. בנח"ל היו עוד כל מיני קלמן וזלמן ושמריהו. אבל השם תנחום תמיד עורר צחוק. תנחום תקום. תנחום תרוץ. תנחום תרים ת'רגליים. תנחום תסדר את המכנסיים. אפילו בוועדת הקבלה בפקולטה הרגשתי שהשם שלי מעורר נגדי את כל השדים."
"איזו פקולטה?"
"רפואה," גאווה נמסכה בקולו, "בגדוד שלחו אותי לקורס חובשים קרביים. ומאז אני ברפואה."
"כל הכבוד. אתה פרמדיק?" 
"אני רופא לאחר סטאז' והתמחות ועכשיו הבחינות."
ואז פענחתי את הריח שעלה ממנו. ריח של בית חולים. התאכזבתי על שלא זיהיתי ברגע הראשון את התמהיל המיוחד שמדיפים אנשי בית חולים. 
"במה התמחית?"
"פסיכיאטריה. מהרגע הראשון בקורס החובשים רציתי פסיכיאטריה."
"למה דווקא להתעסק עם משוגעים?"
"למה? כי גדלתי במשפחה משוגעת." 
"ואתה?" קנטרתי.
"כנראה גם אני. אחרת לא היה עולה על דעתי שיש משהו מוזר מאוד ברצח של אבא שלי," חייך וחשף את שיניו, ואחר הניף את ידיו כמנסה לגונן על עצמו מפני משהו, אולי מפני. כדי לרצותו אמרתי שהעיתונאים קוראים לזה תחושת בטן, אף כי לא תמיד טוב ללכת אחרי הבטן.
"בטן היא עניין לגסטרו ולא לפסיכיאטריה," הצחוק שלו היה מוזר עם נענועי ראש, וכששכך הצחוק גמע בלגימה ארוכה את הקפה המתקרר.
אני לא צחקתי ואת הקפה שלי סיימתי בעודו בחומו, "אם נחזור לרצח, לא ברור לי למה מה שקרה מוזר בעיניך, כל רצח מוזר עד שלא מפענחים אותו."
ארשת של מעין הסכמה חלפה על פניו. גם על שלי. הוא כשהסיק שאני מציע לו עזרה בפענוח. ואני כשהנחתי שהוא מציע לי להיות המפענח.
"ראשית. אין מניע. ואם אין מניע אי אפשר למצוא את הרוצח. ובכלל בדעתו של מי יעלה לרצוח דיין?"
אני מכיר כמה אנשים שהיו מוכנים לחסל את כל מוסד בתי הדין. אבל נאחזתי במה שקראתי בעיתון על פרטי המקרה, "לא התכוונו אליו. סתם שוד. והוא במקרה היה שם."
"אם זה שוד. למה ירו בו? מה עוד שאבי לא היה עשיר." 
"דיין בבית הדין הגדול מרוויח מצוין כמו שופט ב'עליון'."
"ראית את הבית שלו. כך לא גר איש עשיר. לשופטים בבית המשפט העליון יש וילות ואנחנו גדלנו בדירה של שלושה חדרים שמטפסים אליה בחמישים מדרגות. חוץ מזה בבנק נשארו לו רק אלפיים שקל."
תנחום התפאר במעשי הצדקה של אביו. הוא חסך מפיות משפחתו וחילק לעניים. "בעניין הזה היה ממש לא נורמלי אבל על כך לא הורגים עדיין במדינה שלנו. ובכלל מוזר שהמשטרה נחפזה לסגור את התיק. וזאת אותה משטרה שרדפה שנים על גבי שנים, כמו אחוזת דיבוק, אחרי השרים אריה דרעי ואחרי אביגדור ליברמן ולא נרתעה מראשי הממשלה אולמרט ונתניהו. אבל לנו הודיעו אחרי חודש אחד שהחקירה הסתיימה ואין תוצאות. אין ממצאים בשטח. או שלא נותרו ממצאים ועל כן הם נאלצים להקפיא את התיק עד שהמודיעין שלהם יעלה על משהו."
הסכמתי עם התרעומת. אילו היה מדובר בחשד שוחד של איש ציבור או בטענה על הטרדה מינית, לא היו נחפזים לסגור את התיק. 
ואז אמר ועיניו הבהיקו, "ניסיתי לדבר עם המזכיר של אבא שהיה הנהג שלו אבל הוא סירב לדבר וטען כי טרם התאושש מהפצע." 
"אתה חושד במשהו?"
"אני לא חושד בכשרים."
"מי אמר לך שהוא כשר?"
"הוא היה המעריץ הגדול של אבא. איש הסוד שלו. והעדות שלו היא התיאור היחיד של מה שקרה שם בין רמת גן לתל אביב."
"אתה אינך מקבל את סיפורו על ניסיון לשוד יהלומים כאמת מוחלטת?" 
"אין הסבר אחר. אבל בעיני הוא תמוה."
ואז גמלה בלבי החלטה לחקור את הרצח. אבל לא הבטחתי דבר לתנחום, "עליי לדון עם השותף שלי ואודיע לך."
לא רווח כספי אלא 'הסקרנות שהרגה את החתול' והוליכה אותי אל תוך לבה של התעלומה. קיוויתי שגם מני ימצא בחקירה הזאת אתגר. מאז פרישתו מה'מוסד' ירדה עליו עצבת. אין זה קל לאדם שפעם הכירו בגדולתו ולהפוך לכלי שאין חפץ בו. רציתי לגרור אותו, ואפילו לכפות עליו את עסקי החקירות, אולי אזכה אותו בטעם לחיים. ועכשיו לפחות יש לי טעם לחיים.

מני

סוכן חולה

מני שותפי היה צעיר ממני. נולד לפני חמישים וחמש שנים בניו יורק, ברובע קווינס. אביו, מנהל חשבונות, ואמו, מזכירה בבית ספר יהודי, שלחו את ילדיהם ללמוד בבתי הספר ע"ש סלומון שכטר. מני למד באוניברסיטה בניו יורק. עלה לישראל בעקבות דניאלה, צעירה ירושלמית נאה. השניים נפגשו כמדריכים במחנה קיץ ציוני. מני התגייס לצבא, הוצב לחיל מודיעין ונשלח לשרת ביחידת המודיעין הנודעת 8200. הרשים את מפקדיו והם עודדו אותו ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב. עוד בטרם יצא לחופשת השחרור וכבר איתרו אותו קציני הגיוס של המוסד. 
אל מני קורן הוא מנחם קפלון, 'התוודעתי' בספר הראשון שלי (אללה אוהב אותי) מי שקרא את הספר זוכר לבטח כי 'נפגשנו' בניו יורק. הייתי אז כתב רדיו וביליתי חופשה בניו יורק ונקלעתי באשמתי לתסבוכת קשה. פגשתי תייר זר. באיוולתי קיבלתי על עצמי לסייע לו לצאת מארה"ב ולהגיע לישראל. האיש, מדען גרעין מאיראן, ביקש לערוק מארצו אך חשש שארה"ב של אובמה תסגיר אותו. מני איש מוסד נודע לתהלה נשלח מן הארץ למצוא אותי ואת האיראני ולחלצנו מן הרודפים אחרינו. אמנם לא היה איש מבצעים, ובכל זאת השתתף בפעולות רבות, ובמוסד כינו אותו 'מני הראשון.' הלוחמים נזקקו, לא אחת ולא פעמיים, לתושייה שלו ולהברקות המידיות, ואלה טיפחו את הילתו. כאשר יצאו הלוחמים לפעולה מורכבת ומסוכנת, נמצא מני 'בסביבה'. לפעמים כפו על קצין איסוף לשתף אותו במפגש עם סוכן זר כדי שיחווה דעתו על ה'מקור', ותמיד נכח במפגשים עם נציגים של סוכנויות ביון זרות וקלט מיד מה הם רוצים באמת.
מני נשלח אליי מניו יורק זמן מה לאחר שהתאושש מניתוח מוח קשה. הרופאים עקרו מגזע המוח שלו גידול שפיר עם המעטפת שלו, ובלי לגרום כל נזק מוכח. עברו שנים אחדות והגידול במוחו חזר והעלה רקמה שפירה אבל 'תופסת מקום'. גידול שפיר במוח, על אף שמו ה'טוב', הוא צרה צרורה, בשל דרכו הרעה לשוב לסורו ולחזור לשורשיו. במוחו המזהיר של מני לא נפל שום פגם, לא בניתוח הראשון ולא בשני. אלא שמהניתוח השני יצא והוא נכה רגליים עם חולשה בידיים ורפיון שרירים. ועדה רפואית החליטה ברוב קולות ששוב אין לו מקום ב'מוסד', גם לא במחלקת המחקר. אף אסרו להעסיקו כיועץ מיוחד. ראש ה'מוסד' מחה אך לא הצליח לבטל את רוע הגזרה. הביורוקרטים, כמו תמיד, הביסו את השכל הישר.
מני טען שהוועדה הרפואית שגתה שגיאה שאין לה כפרה. ה'מוסד' היה הבמה שעליה הציג את הצגת היחיד המושלמת שלו. ולכן בבית בירושלים, עם דניאלה וילדיו המתבגרים, כלתה נפשו אל האתגרים המסוכנים והמאמץ השכלי והסיפוק הנפשי שהם הסבו לו, ולא מצא מרגוע לנפשו. כמו 'דגים שנלכדו במצודה' ומשוועים למים ולחמצן שבהם, כך נזקק מני לפעולה, וסבל כשנוכח ששוב אין נדרשים ליכולותיו.
זאת אשר למני. ואני? כשלעצמי מי אני? סתם עיתונאי בדימוס ומחבר ספרים לעת מצוא. מאז יצאתי בפעם האחרונה מאולפן החדשות לא התדפקו על דלתותיי שום מציעי עבודה. וכך הייתי בעיני עצמי לשטר חוב שפג תוקפו בלי שנפרע. לא ניסיתי לבקש משרה במערכת אחרת. האינטרנט ומצוקת הפרסום הציפו את השוק בעיתונאים מובטלים צעירים, חסרי מעצורים וחמושים במרפקים.
כמו הרבה מחברי הגמלאים גם אני בירכתי 'ברוך שפטרני' מעונשו של השידור הציבורי. סוף סוף אוכל להיגמל מההשכמה טרם שחר לשידורי הבוקר, מהלחץ לדייק בתזמון כתבות ותוכניות, מקבלת החלטות מהירות בתוך סד של לוחות זמנים צפופים ומן העומס הנפשי שבתחרות מול הקולגות והתחנות המתחרות. אבל לאחר זמן החלו לכרסם בי הגעגועים לחיים של יצירה ולמתח של עבודת הרדיו הקדחתנית והבלתי פוסקת. העלייה בתוחלת החיים והשיפור המתמיד בבריאות הציבור, הביאו גמלאים רבים להכרה שחוקי העבודה המתקדמים גזלו טעם מחייהם וגזרו עליהם שנים של בטלה. אלא שגם חזרה למסגרת לימודית כמו קורסים אקדמאיים, או 'כולל' תורני לקשישים, אינה תחליף אמתי למה שגמלאי יוצר איבד עם פרישתו. ולא עוד אלא שגברים השורצים בבית הופכים להיות מטרד לנשותיהם. וידוע 'משל הקדמוני' 'זקנה בבית ברכה בבית' ומנגד זקן בבית הוא עסק ביש שלא לומר קללה.
ובמטותא מבעל המליצה, למי הזקנה מהווה ברכה? הווה אומר למשפחה המורחבת, אבל לא לגמלאית. אוי לה לזקנה אם תדחוף את אפה יתר על הראוי ב'קדרות' של ילדיה, וכבר שמעתי כמה מחברותי לצרה בנרגנותן: הבן שלי חושב שאני המשרתת שלו, ועוד שמעתי: נחת הוא דבר מעייף. ומי לא שמע את זוגתו נאנחת, "אני שמחה שהנכדים באים אבל עוד יותר כשהם הולכים." ("סוף כל סוף יהיה קצת 
שקט בבית.")
אתם עדיי שלא נקפו יותר מימים אחדים מאז פרקתי מעליי את עולו של השידור וכבר שמעתי (כולם הרי בטוחים שלקיתי בשמיעתי) את רעייתי קובלת בשיחה בטלפון עם בת שיח אלמונית: "אני מיואשת. הוא מוציא אותי מהכלים. כל הזמן מסתובב לי בין הרגליים. לא. לא. אל תביני אותי שלא כהלכה. אני מתכוונת ביום. כן. הוא מעצבן אותי. אני מנסה למצוא לו עבודה. אפילו בהתנדבות אבל מי ייקח תרח טרחן כמוהו." 
ועדיין לא הזכרתי את עלובי החיים שלקו בפרקינסון, כמעט תיכף לאחר שנותרו ללא העול הנורא של העבודה היומיומית המעצבנת והמתישה. אצל אחרים התגלו סימנים ראשונים של אלצהיימר ובמיוחד לא שפר גורלם של השובקים חיים לכל חי.
מי מן השכירים אינו מייחל ליום יציאתו לגמלאות. די עד כאן, אומרות הבריות בשעת שחיקה, עבדנו די והותר ועכשיו סוף סוף נתחיל לעשות חיים. אבל איזה חיים? צרות של ישישים. סליחה קשישים יקרים, אל תתפתו לסיסמה 'גיל הזהב', לא זהב ולא נחושת. אתם סתם זקנים.
כיוון שלא זכיתי להיות 'שורר בביתו' ורצוי לרעייתו, על דרך שציווה אחשוורוש לעמו בתגובה למיאונה של ושתי רעייתו, יצאתי לרעות בשדות זרים. כלומר לבלות בבתי קפה ואז צירפתי אליי את מני. הוא נזכר בסבתו שיינה גולדווסר נוחה עדן, אישה חכמה שהצליחה לצאת מקובנה בעור שיניה. והיא כאשר נדה למאן דהוא שנגמרה לו הקריירה לא נקטה בנוסח הלטיני 'כך חולפת לה תהילת עולם' אלא נאנחה ב'מאמע לאשן': אויס! אויס קאפעליוש מאכער, דהיינו הוא/היא/הם/הן כבר לא ייצרו יותר מגבעות.
אני לא הכרתי את הביטוי הזה וגם מני לא ידע להסביר איך מדמים מגבעת לתהילת עולם. בילדותי נהגנו להשיב על שאלה שאין לה תשובה. למה? כובע. ובכן למה ? כובע, קאפעליוש.
באחת משיחות הייאוש הציע מני להקים סטרט־אפ למִחזוּר גמלאים. כל כך הרבה ניסיון, מומחיות והכשרה יורדים לטמיון ככלים שאין בהם חפץ. לסטרט־אפ שלו יהיו מחלקות מתמחות, מרפאות עם רופאים בפנסיה. משרדי פרקליטים, צוותי מהנדסים ואדריכלים שיספקו עבודה להמוני טכנאים, ומנהלי חשבונות בדימוס יעסקו בחשבונאות. 
"זאת יכולה להתפתח לכדי כלכלה אדירה," חזה מני.
"אבל עד שתקים את הסטרט־אפ הגדול," אמרתי לו "בוא ותצטרף אליי לסטרט־אפ של בלשים."
מני נגס באיטיות מן הטוסט ונאנח. "נו שיהיה." 

עניין מוזר

אנשי ה'מוסד' מתמחים בהעמדת פנים, אינם ממהרים להחצין את רגשותיהם. ובכל זאת חשתי שדעתו אינה נוחה. 
"מה לא בסדר?" שאלתי.
"הכול מוזר."
"מה מוזר" התקוממתי, "בבן שמנסה להסיר את הלוט מעל רצח אביו?"
"זה מה שעושה את העניין מוזר. אם אינו סומך על החוקרים שיתלונן אצל נציב תלונות הציבור. ואם אינו בוטח בו שיפנה לחוקר פרטי וותיק ולא, סלח לי על חוצפתי, לחובב כמוך." 
"הכרתי את אבא שלו."
"אל תצחיק אותי. בעצמך אמרת שמאז שהיה נער לא היה לך קשר אתו. משהו כאן לא נראה לי."
"הבן מתמחה בפסיכיאטריה," ניסיתי לערער. "ולכן המוח שלו בנוי אחרת מן המוח שלי או שלך."
מנחם קפלון קורן, המכונה מני, היה אדם נאה, והשנים, עד שחלה, היטיבו עמו. אמנם מעריצות צעירות לא רדפו אחריו, אבל נשים בשלות ובוגרות מצאו אותו מעניין ומצודד. מני ידע תמיד לומר את הדבר הנכון במקום הנכון, ולא חשש לצחוק גם מעצמו. עכשיו הוא צחק ממני. "הגזמת," אמר ופניו התכרכמו.
"אז מה הסיבה שהוא פנה אלי?"
"יכול להיות בגלל שאתה דוס."
"אז מה?"
"דוסים בטוחים שהאחרים אינם מבינים אותם."
"אבל מדובר ברצח ולא בעניין דתי."
"מנין לך?"
"ומנין לך שהרצח הוא על רקע דתי?" התאפקתי שלא לומר מני יקירי אתה מדבר 'שטויות במיץ עגבניות', כי גם כשטעה לא הייתה זאת אשמתו אלא מחמת נסיבות שלא נודעו קודם. מני כבש את מקומו במוסד בגלל התכונה המיוחדת שלו לראות דברים שאחרים אינם מסוגלים לראות ולהבין מה שלא ניתן להבין ולחבר יחדיו נתונים סותרים. מעולם לא קיבל דברים כהווייתם. ותמיד הבחין ברבדים נסתרים. אבל במקרה הזה שאני מציע לו, הרי הכול ברור. שוד שהשתבש. משטרה נרפית וחסרת יכולת. ובן אחד שהצליח להשתחרר מן הפטליזם החרדי, ואינו מוכן לראות באסון גזרה משמיים ולהתנחם שמותו של אביו הוא בבחינת כפרה על העם, כפי שבישיבה חינכו אותו להאמין ש"צדיקים נלכדים בעוון הדור". תנחום מרד במשפחתו וכבר אינו פתי שמאמין לכל דבר אלא בוחן כל עניין מתוך ביקורתיות וספקנות.
"אתה מנסה לרמוז לי שתנחום חושד שאבא שלו נרצח בשל משהו שהוא מעורב בו?" שאלתי כלא מאמין
"אני לא רומז," עיניו של מני הצטמצמו ומצחו מלא קמטים, "אני בטוח שתנחום יודע שאין זה שוד אלא אולי מין חיסול חשבונות." 
לא השתכנעתי. "אבל גם לשיטתך," ניסיתי את הגישה העקיפה, "מה הפלא שבן חותר לברר מי רצח את אביו. הרי על כך אתה מבסס את הטענה שלך." 
אני, מן הראוי שתדעו, מוקיר את עצמי כבעל אינטואיציה, ומי ששופט את הבריות כמו פתולוג אפילו לפי אמירה אחת, או מעשה אחד ולפעמים מקדים אחרים בהבנת עניינים מסובכים. אבל לעומת מני אני כמו יהושע לעומת משה רבנו, כלומר כאור הלבנה מול זהרי חמה. מני מפענח נעלמות כהרף עין. יורד לעומקן של בעיות בשבריר של שנייה. אילו אני ראש המוסד לא הייתי מוותר עליו ובכל מחיר, על אפה וחמתה של הביורוקרטיה הממשלתית. 
"והבנים האחרים יושבים בשקט, למה?" שאל, "והם, אני בטוח, היו קשורים לא פחות לאבא שלהם מאשר הקליינט שלך. ומה שאמרת על הפטליזם שלהם לא נראה לי. קודם כול זאת הכללה. ושנית הם לא ממהרים להרים ידיים. חרדי חולה לא יסתפק ברופא הישראלי הכי טוב אלא יעשה הכול להגיע לרופא הטוב בעולם."
"בעניין הזה אתה צודק אבל לאחר שקורה מה שקורה הם מקבלים על עצמם את הדין בלי טענות. האבא נרצח משום שכך נכתב בראש השנה ונחתם ביום הכיפורים. בבית דין של מעלה חורצים את הדין ומחליטים מי בקצו ומי לא בקצו. מי באש ומי במים. למרבה הצער צורף הרב מרקוס לרשימת המחוסלים השנתית. וצריך להשלים עם הרעה בהכנעה ולברך ברוך דיין אמת. אבל תנחום שלנו יצא מן הגטו. עולמו שונה. הבנים עסוקים בלימוד משניות לזכרו. טרודים בתפילה כשליחי ציבור 'לפני העמוד' שלוש פעמים ביום ועורכים תיקונים לעילוי נשמתו. הם חיים בעולם אחר מעולמו של תנחום. אני לא בטוח שהוא מקפיד על אמירת קדיש. אבל הוא רוצה שהרוצחים ישלמו את המחיר. ואשר להכללה, אני לא פוחד להכליל. אני רואה בתקינות פוליטית, תופעה שכלל אינה תקינה. תנחום אינו פטליסט. האחים שלו בהחלט כן." 
"והם אינם רוצים שייתפסו את הרוצח?"
"הם אינם מאמינים למערכת המשפט בארץ. לדעתם דין בתי המשפט כדין ערכאות של גויים. מבחינתם עם ישראל עודנו שרוי בגלות. גם מדינת ישראל היא גלות. די להם באמונה שהרוצח יישפט בדיני שמיים."
"ולא אכפת להם שעד אז יסתובב רוצח חופשי בארץ?"
"הם אינם מופתעים שיש בארץ מעשי פשע," הגזמתי, "זאת התוצאה של החילוניות, של אבדן הערכים ונטישת הדת. ובכלל אחד מ'הגדולים', כלומר גדולי התורה, אמר לפני מאה שנה כי הציונים חשודים על שפיכות דמים. אז מה הפלא?"
מני לא השתכנע, "הדוקטור שלך מסתיר מאתנו משהו. אולי אבא שלו הסתבך באיזה עניין והוא סומך עליך שאתה לא תפרסם את הדברים."
"במה עלול להסתבך טיפוס ששקוע בעולם משלו? תיכף תגיד לי שהייתה לו מאהבת. או שסיבכו אותו עם נערת ליווי כפי שקורה לאחרונה להרבה טמבלים עם זקן ופאות."
"תתפלא. הוא מסתיר משהו," פסק מני, "לא רק מות אביו מעסיק אותו. אלא דבר שקשור גם לרצח וגם לאב ולבן. עולה לי משהו בראש."
"מה?" הסתקרנתי.
"תתפוס בעצמך."
"כמובן. אתה עם הראש האינטואיטיבי יודע הכול, גם מה שלא קרה," אמרתי כי נעלבתי. ואז ביקשתי, "תן רמז."
"נשארת עיתונאי חסר סבלנות," ננזפתי, "אתן לך רמז. משפט של שלוש מילים. שלוש בלבד."
"בעברית?"
"לא."
"באנגלית?"
"שלילי."
"אני חושב שאני יודע," הפתעתי את עצמי, "בצרפתית. נכון?"
"בהחלט. חביבי. יפה. אני גאה בך."
כיוון שכך לא יכולתי להתכחש לספק שמני הצליח לזרוע בלבי. ובכל זאת למה להגזים? ולמה לחפש את האישה? וכי יעלה על הדעת שלריבן הייתה מאהבת? זה סביר בדיוק כמו שלאבו מאזן הייתה סבתא מברדיצ'ב. הסתבכות כספית יותר מתקבלת על הדעת, אבל אני לא מאמין שהוא בכלל הסתבך. אף על פי כן גם אם הדבר נראה לי אבסורדי לחלוטין נצרתי את החשד בלבי. כפי שיעקב שמר בלבו את החלומות המרגיזים של יוסף. 
כדי להתקדם הצעתי לשוחח עם המזכיר ולשמוע מה קרה. 
"אני אלך אליו," אמר מני, "לבדי." 
"אני בא אתך."
"אתה לא סומך עלי?" 
סמכתי ועוד איך סמכתי. מני פענח את צפונות נפשם של אנשים שהמוסד התעניין בהם, וצפה את תגובותיהם והליכותיהם. בדרך כלל צדק, והפעיל בני אדם בלי שיבינו כי הם כלי משחק בידיו. על מני אמרו מזמן ב'מוסד' ושהוא מסוגל למצוא מחט בערמה של שחת. במקרה שלפנינו לא הייתה לנו מחט להשחיל בקופה קצה של חוט. אולי המזכיר יספק לנו אותה ולכן רציתי להצטרף למני. 
"אל תיעלב," הוא חייך ספק מחמלה ובוודאי מלגלוג זדוני, שהרי סוכן 'מוסד' חייב להיות גם מרושע, "את הדוסים אני צריך לחקור לבד."
"ואני?"
"אתה תלך לדוג מידע בחוגים שלכם." 

חקירה 

אל תאמין בעצמך

אני דגתי במים עכורים והעליתי חרס. הזמן מעכיר את הזיכרונות, מטשטש את המראות ומעמעם את הקולות. ימים רבים עברו, והמהדרים יוסיפו ויאמרו שחלפו ביעף. החבורה שלו התפרקה לפני עשרות שנים. ואת חבורתו דהיום, של מרקוס, אם הייתה כזאת, לא הכרתי.
אבל מותו של החברותא שלי הסעיר את 'שארית הפליטה' של המחזור שלנו בישיבה. אחדים מהם טילפנו אליי ולאחרים אני התקשרתי. כולנו נאחזנו ברסיסי זיכרונות משנותינו בישיבה. וכך בעזרתם של מי ששמרו אתו על קשר הצלחתי להעלות קווים לדמותו. אלא שהם לא קירבו אותי לפתרון התעלומה, אלא דווקא העצימו אותה עוד יותר. מה לתלמיד חכם, צנוע וירא חטא ולעסקים אפלים? האיש הזה לא נתן אמון אפילו בעצמו והקפיד בכל הליכותיו לאושש את אזהרת הלל הזקן: "אל תאמין בעצמך עד יום מותך." 
בעיני היה ונותר נער מבולבל, בן ישיבה שבכל מאודו שאף להיות צדיק הרבה. התפלל בכוונה עצומה ועצם עיניו בקריאת שמע בעצימות גבוהה, לבל יראה ערוות דבר. היום אני מבין שככל שעצימת העיניים מתעצמת אות היא שהמתפלל אינו מצליח לנער מעיני רוחו את התמונות וההרהורים שהוא ירא מפניהם. בימי בישיבה לא הייתה טלוויזיה בישראל ובישיבה אסרו עלינו בגזרה חמורה לראות סרטי קולנוע. ואילו אני אודה ואתגאה, חמקתי ולא בלילה אחד, מ'סדר הלילה' היישר אל בית הקולנוע. ואני נזכר בהנאה, ולא רק מחמת 'מים גנובים ימתקו', בסאטירה הבריטית המעודנת 'פספורט לפימליקו' (בקולנוע ירון ז"ל) עם דיים מרגרט רת'רפורד ('מיס מארפל') המהוללה. ומשום שלמדנו כי 'המתחיל במצווה אומרים לו גמור' אגמור את מצוות ואהבת לרעך כמוך, שגם האחרים ייהנו: מעשה בשכונה, בחלק הדרומי של רובע וסטמינסטר, ליד תחנת ויקטוריה, בלונדון כמובן, שיום אפור אחד מרדו אנשיה במלכם והכריזו על עצמאותם. בתגובה הטילה עליה הממלכה מצור. ובאחד משיאי העלילה מצניחים תומכי השכונה ממטוס חזיר שמן לשבור בו את רעבונם.
ריבן לא ידע על מעשיי המופקרים כי לא גיליתי לו. חששתי שמא ילשין עליי, ולא משום שהוא הולך רכיל ומגלה סוד אלא שלא ינסה להציל את נפשי מן החטא. ולכן גם לא ידע כי יש לילות שאני מתגנב מהפנימייה עם חבר, שלמד שתי כיתות מעליי, להאזין לקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית. חברי המנוח היה גם צייר אמן וגם מוזיקאי נפלא וידע לשרוק את הקונצ'רטו לכינור של ברהמס ואת זה של מנדלסון כמעט בשלמותם. לימים יבחר בקריירה של רב בישראל אבל מוזיקה וציור נותרו אהבותיו הגדולות. וכיוון שלא היינו ממנויי התזמורת וכסף לרכוש כרטיסי כניסה לאולם 'אוהל שם', לא היה בכיסינו, דבקנו בקיר האחורי של האולם, ברחוב בלפור, והתענגנו, כמאזינים שלא ממניין המנויים, על הצלילים שהבקיעו החוצה לטובתנו. לקונצרט הנפלא לכינור של בטהובן האזנתי מאז מאות פעמים אבל הביצוע ההוא עוד מתנגן בנפשי.
ואם כן באיזה עסק ביש נכלולי מסתבך מי שלא הולך לקולנוע ואינו מאזין למוזיקה ואינו מבדיל בין רמברנדט לוואן גוך? מי ירצה לקפד את חייו של איש צנוע? מסתפק במועט, כפי שכתבו עליו בעיתונים החרדיים. מי שכל ימיו סר מרע ועשה רק טוב ומנע מעצמו כל נדנוד של חטא.
ואכן בעניין אחד כל מכרינו המשותפים היו תמימי דעים. ריבן שלנו היה גאון הצדקה והחסד. ראשון לכל ביקור חולים, הלוויית המת וניחום אבלים. ולא רק בגופו אלא גם בממונו. הקים קרן גמ"ח לזכר הוריו והורי רעייתו. אירח בביתו חסרי בית עד כדי כך שרעייתו החליטה לתבוע אותו לדין תורה על שבצדקותו מקשה הוא עליה ועל ילדיו לחיות בשובה ובנחת בדירתם הצפופה. מחמת 'שלום בית' נכנע לבני ביתו ושוב לא עשה את דירתו ל'הכנסת אורחים', ולבית תמחוי. אבל על מנהג אחד לא ויתר. אורח לשולחן ליל השבת שהביא מבית הכנסת. ומי שמכיר את שכונות החרדים בירושלים יודע עד כמה מלאים בתי הכנסת בכל מיני אנשים מוזרים, שהתואר עלובי החיים הוא להם מחמאה עצומה.
חברי חיזקו את תמיהתי וקעקעו את החשדות שהעלה מני. הם אוששו את דעתי כי הרב מרקוס היה מקיים מצוות כפייתי. איש אשר כזה יתנהל על פני האדמה מתוך פחד מתמיד מן החטא ובכל רגע יתייסר על חטאים אמתיים או מדומים. אחד החברים סיפר שריבן לא סלח לעצמו על דברי ההבל שלמד בישיבה התיכונית, וטרם מצא את הדרך הנאותה למרק את החטאים שחטא שלא מדעתו. למדנו מחזות באנגלית כמו יוליוס קיסר של שייקספיר ו'אייל' של יוג'ין או'ניל. ריבן אמנם נטש את הישיבה, לפני בחינות הבגרות, אבל משפטי מחץ אחדים מן המחזות עדיין סכסכו את נפשו. ונורא מזה למדנו את ביאליק והמורה לספרות המליץ לשנן בעל פה קטעים מ'המתמיד'. על זדונו זה היכה ריבן על חטא. "הביאליק הזה, שגירשו אותו בבושת פנים מן הישיבה בוולוז'ין, מרהיב בנפשו המגושמת לבוז ל'המתמיד'. ריבן נטר למורה ולמשורר שנים רבות אחרי ששוב לא פתח ספר שירה. אמנם המורה לספרות טען כי ביאליק העתיר שבחים על הנער החיוור שמתמיד בתלמודו ועל כן התריס ולא פעם אחת: 
וּמָה אַתָּה שָׁמִיר, מָה אַתָּה חַלָּמִישׁ,
לִפְנֵי נַעַר עִבְרִי הַחֹשֵׁק בַּתּוֹרָה!
אלא שכידוע, קם ריבן לקטרג, "דברי ההתפעלות כביכול לא נועדו אלא לאפשר לביאליק לחדד את חציו המורעלים ולשגרם לא רק לנער המכלה את כוחותיו בספרים עבשים אלא להטיח קיתונות בוז בכלל עולם הישיבות." וככל שניסה לשכוח את המשפטים האלה ולשכך את כעסו הם המשיכו להסעירו בשעות שאינן לא יום ולא לילה כלומר, במחילה, בשבתו בבית הכבוד.
לוּ נָשְׁבָה בָכֶם רוּחַ אַחַת נְדִיבָה,
וּפִנְתָה אֶת-"דַּרְכָּה שֶׁל־תּוֹרָה" סוֹרַרְנוּ,
וְסָלְלָה נְתִיב חַיִּים עַד בֵּית הַיְשִׁיבָה;
וּזְכוּרְנִי אַחֲרִיתְכֶם מַה־מּוֹרְאָה נִגְאָלָה —
הָהּ! צַר לִי מְאֹד, צַר לִי, עַמִּי חֵלֵכָה! —
מַה־צְּחִיחָה הַחֶלְקָה וּמַה־מְּקֻלָּלָה,
אִם־פְּרוּדוֹת כָּאֵלֶּה תֶּעֱבַשְׁנָה בְתוֹכָהּ! 
על ביזוי התורה יש לקרוע 'קריעה', זעק מנהמת לבו. מי זה העז לכלול את המתמיד, אף כי בקיצור, בתוכנית הלימודים של בתי הספר הדתיים.
וכל ימיו היטב חרה לו על שלא מחה נגד המורה לגיאוגרפיה שלימד אותנו דברי מינות על סמך ספרו של פאפוריש, כאילו העולם קשיש יותר ממניין ה' אלפים ושבע מאות שנה ועוד כמה שנים. צמרמורת חלפה בגוו בהיזכרו כיצד כתב בבחינה ב'חמישית' את דברי הכפירה כי עידן המזוזואיקון הוא עידן החיים האמצעי, ונמשך 186 מיליון שנה, מלפני 252 מיליון שנה ועד לפני 66 מיליון שנה. ושוב וכמו להכעיס ככל שהוא נאבק למחות ממוחו הכפייתי את הבדותות האפיקורסיות הללו הן מייסרות אותו ודווקא בברכת 'יוצר אור' באמירת "המחדש בכל יום תמיד מעשה בראשית."
הגם שבשאריות הידע משנות הלימוד בתיכון התייחד ראובן מרקוס לטובה מחבריו בישיבות הקדושות וגם מעמיתיו הדיינים, בכל זאת לא השתבח בהן אלא אמר: "משבח אני את הבורים שבמוחם נשתייר יותר מקום לתורה מאשר אצלי, שלא רק שנאלצתי לספוג הבלים מתרבויות זרות אלא גם נבחנתי בהצלחה על דברי כפירה רח"ל."
חבר אחר שמע ממרקוס כי היו דברים שלמד והם סייעו לו להסביר לבעלי הדין שבאו לפניו עד כמה חזק הוא הכוח שמאחד זוג הנישא כדת משה וישראל. הוא היה אומר: "הכול יודעים שהכוח המחזיק את כל חלקי האטום הוא הכוח החזק שבעולם וכאשר מבקעים את האטום משתחררת האנרגיה הנוראה שהייתה אצורה בו בכוח וממיטה חורבן ופורענות. כך הדבר בענייני אישות, שכל כולם עומדים בסימן הפרישות מן העריות, ולכן אין כוח בעולם שיכול לנתק את קשר הנישואין אלא שניים בלבד. מות הבעל או גט הכריתות שיש להכין אותו בדקדקנות ולתת לאישה בהסכמתה המלאה ובשיטה מוגדרת. גט כמו פיצוץ גרעיני הוא עניין כה קשה ונפתל שאי אפשר שלא להיכשל בו. אין משחקים בגט כשם שאין לשחק ב'מסה קריטית'. לא תמיד הבינו שומעי לקחו מהי 'מסה קריטית' והרב מרקוס ניסה להסביר להם, לא מפני שרצה להחכימם בענייני מדע, אלא על מנת שידעו עד כמה מסוכן העיסוק בגט. וכי כיצד ניתן להיות סמוכים ובטוחים שהבעל אכן הסכים בנפש חפצה לעריכת הגט ולא מן הפה ולחוץ. יתר על כן אולי נפלו בגט פגמים ושמא העדים במעמד מסירת הגט אינם כשרים ואולי חזר בו המגרש לפני שהגט נמסר למגורשת. תמיד זכר את סיפורו של ראש הכּוֹילל על אביו־זקנו שיום אחד בלכתו ברחוב בעירו השתטח פרקדן ארצה והתעלף. כשעוררו אותו מעלפונו וחששו שמא לקה בלבו. אמר להם: "הניחו לי. בריא אני. האישה שעברה על פניי וראיתיה בחטף ובעל כורחי, דומה לי, שהיא אותה אישה שערכתי את גיטה לפני שלושים שנה ועל כן אחז בי הפחד שמא נמצא פגם בגט ונמצאתי מרבה ממזרים בישראל וגדול פשעי ואין לו תקנה."
"הנה לכם," ראש הכּוֹילל התרגש וקולו רעד והדברים נחרטו בראשו של ריבן ככתובים בציפורן שמיר, "יראת חטא שאין למעלה ממנה ואחריות ציבורית למופת. אומרים עלינו שאנו מחמירים. ואתם אדרבה הוגיעו את מוחכם ולא תמצאו חומרה חדשה כל שהיא שאנו חידשנו. איש לא ימצא. כי אין ולא יהיו. הדרך שלנו אינה להמציא 'חוּמְרֶס' אלא להינצל מן הספק. וכי איך יכולים אנו להיות בטוחים שקיימנו את המצווה ללא כל פגם או שבאמת נמנענו מכל נדנודי העבירה." כששמע ריבן את הדברים הללו, נחה דעתו הוא מצא את האנשים שלבם כלבבו וידע כי הגיע אל המנוחה ואל הנחלה.
אחד החברים שלמד באותו כולל, אבל פנה לדרך אחרת, חיקה את ריבן כשהוא חוזר וקורא שמע ישראל פעמים אחדות בזו אחר זו ובין שמע לשמע מחכך את ידיו בכותלי בית הכנסת להתנער מן המחשבות הפוגמות ולזכות בניקיון ידיים. שכידוע כאשר אומרים שמע ישראל יש להיזהר מכל מחשבת פיגול או הרהור של הבאי ועל כן יש לחזור ולקרוא שמע ישראל אפילו מאה פעמים ואחת עד שנהיה סמוכים ובטוחים שהתאמצנו לקיים את המצווה כדבעי לכל פרטיה ודקדוקיה.
אני קישרתי את הדברים הללו עם מה שזכרתי. בשנתו האחרונה בישיבה התיכונית אחזו בראובן מרקוס הפחד והחרדה שמא אין הוא מקיים את המצוות כראוי ואין הוא ירא חטא.
"אכן," אמר אותו חבר ששִינה ופרש מהחבורה, "אצלנו, כלומר אז בכולל ההוא, עלה ריבן שלנו כפורח. שם פגש אברכים כמותו."
הפרופיל שהצטייר מן הסיפורים תאם את הסימפטומים של מי שסובל מחרדה ומאובססיביות, אבל בגינה אין רוצחים אדם. וברייה מבוהלת ומפוחדת אינה מסוגלת לכל מעשה פשע, לפחות מחמת הפחד.
תנחום סיפר לי כי שנתו של אביו נדדה תמיד משתי סיבות. האחת מצער על שהוא מכלה לריק את שעות הלילה שיאות ליגיעת התורה, בנמנום של בטלה ואינו הוגה בתורה. והטעם השני משום החשש שדלת הבית הראשית אינה נעולה על מנעול ובריח, ומדי פעם קם לבדוק את הדלת. פותח וסוגר וחוזר ופותח, כדי להיות בטוח שכשינעל את הדלת היא באמת תינעל.
ואולם הסיפורים ככל שהוסיפו נימים לדיוקנו של המנוח, לא קידמו את החקירה. ולכן יצא מני להסתער על המזכיר, אולי ממנו ניבנה? 

רבּ שִמְחֶה בּוּניֶם

"מכה נוראה. הרי זאת אבדה קשה. איבדנו את הצדיק שלנו. איזה אסון .ממֶש נורא. אני שבור. אני לא מצליח להתאושש. מכה קשה," דמעות עמדו בעיניו של רֶבּ שִמְחֶה בּוּניֶם אקרמן. ובדברו הניע את ידיו וספק את כפיו וזקר את אצבעו המורה כמי שמבקש לבכות, לספוד ולהשמיע קול זעקה בהעלם אחד, על שכך עלתה לו לדיין.
"הגמרא אומרת שגזרה על המת שישתכח מן הלב אבל את החור בלב אי אפשר לסגור," שפתיו של המזכיר רטטו מבעד לזקנו. הוא שלח את כף ידו אל מתחת לכיפתו השחורה ותוך שקרצף את קרקפתו בעצבנות היטיב את מנוחתה על ראשו דל השיער.
"ומה שעצוב במיוחד הוא שבעצם אני לא זוכר בדיוק איך הכול התחיל. גם אני נפצעתי מהיריות של השודד. הרב כנראה נפל עליי ואז נהיה לי חושך בעיניים ואיבדתי את ההכרה שלי לגמרי."
מני לא ניסה לעצור את שטף הדיבור של האיש, גם לא להדריך אותו בשאלות מנחות. הוא סבר כי זרם התודעה של הדובר יאפשר לשומע לייצר תמונה נאמנה של האירוע. הוא התבונן באיש שיחו הנרגש בעניין גובר והולך. מימיו לא תידרך איש חסיד ולא חקר ברנש כמותו. אמנם פגש חסידים ואף דיבר אתם בניו יורק בילדותו וגם בארץ, אלא שגם לאחר שנים לא מעטות בירושלים התקשה להבין אותם ולפענח את אישיותם. אלה נראו בעיניו דמויות לא ברורות, שתווי פניהם מטושטשים ובלועים בתוך זקנים שופעים וכל מהותם מתבטאת בבגדים שחורים שנדמו לו כמדים שחורים של צבא מסתורי. עכשיו כשישב פנים אל פנים מול אחד מבני החבורה הזאת הבחין בשבילים חלודים שהתעקלו בזקנו.
לא בנקל נולדה הפגישה. בתחילה הכביר רב שמחה בונים קשיים לרוב על מני. ראשית דחה בקש את בקשתו להיפגש עמו. מני אמר שהוא מבקש לשמוע ממנו על הטרגדיה. דימה שבמילה טרגדיה יבהיר למזכיר שהוא מזדהה אתו ומשתתף בצערו, אבל המזכיר לא התרשם.
"אני מצטער. אני לא מרגיש כל כך טוב. והרופא אסר עליי להתרגש. תנסה אולי בשבוע הבא."
אלא שבשבוע הבא לא ענה רבי שמחה לטלפונים. והמזכירה טענה וניכר כי אינה מצליחה להסתיר את מבוכתה בשל השקר שנאלצה להשמיע, שהמזכיר אינו פנוי וכי הוא טרוד מאוד מאוד בישיבה דחופה שלא תסתיים במהרה, עם כבוד הרב הראשי.
מני לא נואש והמשיך להעטיר על המזכיר שיחות טלפון עד שכעבור שבוע ניאות זה להיפגש אתו במשרדו. ואולם כשמני התייצב חמש דקות לפני הזמן שנקבע, אמרה לו המזכירה ופניה חמוצות ועיניה מושפלות שהמזכיר נקרא בדחיפות הביתה. "יש לו בעיות, תאמין לי," אמרה למני שלא האמין. ושוב נקבעה פגישה. ושוב מני בא צולע על ירכו ומתנשם, כי בדיוק באותו יום המעלית בבית הרבנות שבתה. אבל הילד איננו. המזכירה, סימנה למני באצבעותיה שימתין והיא שבה להניע את שפתותיה כשעיניה משוטטות בספר תהלים קטן ומדי פעם אותתה לו בקיבוץ שלוש אצבעותיה לחכות. מני לא המתין ושאל בכעס, "איפה הוא?"
"הלך לבְּרִיס."
"סליחה?"
"ברית. ברית מילה." אמרה המזכירה ופניה האדימו, "הוא הלך לברית. זאת מצווה גדולה." מני הצביע על הקביים שנעזר בהם ואמר, "קשה לי ללכת. אני נכה. חבל שלא הודעתם לי." "זה היה פתאומי," השיבה המזכירה, "לברית לא מזמינים, שאז יוצא שמי שלא בא מעליב את מלאך הבריס, זאת אומרת אליהו הנוביא. אלא רק מודיעים. ורק לפני איזה שעה. הודיעו לו. וזה לא פשוט. בן אחד אחרי שש בנות. והתינוק היה צהוב כמה ימים ורק היום בחסדי השם הסתדרה לו הצהבהבת. אז כולם מיהרו ללכת לבריס. אני ימסור לו שהיית כאן."
בתום שלושה שבועות מאז הניסיון הראשון להידבר נשבר הקרח ומני זכה לשבת פנים אל פנים מול האיש. לא לפני שביקש מן המזכירה לומר לבוס שלה כי הוא מתרשם שהאיש חושש להיפגש אתו, מה שמעורר אצלו תמיהה רבה. והרי הבקשה לקיים את השיחה היא בשם משפחת הרב המנוח. כעבור יום טלפנה המזכירה למני וביקשה ממנו לבוא למחרת בשעה עשר. יש לו שעה פנויה "והוא מבקש שלא להאריך יותר מדי," אמרה. וכשמני אמר לה שהוא מקווה שהפעם המזכיר לא יתקע לו ברז. היא שאלה "מה אמרת?" והוא ענה: "לא חשוב העיקר שלא יזעיקו אותו שוב הביתה. ואת בטוחה שאין על הפרק עוד בריס?"

"שלום אדוני. סוף סוף," אמר מני.
"אל תעליב אותי, אני לא אדון," המזכיר הזדחל לדבריו תוך שהוא משתדל להגות את מילותיו ולהקפיד לדבר במבטא ספרדי ולא במבטא האשכנזי האידישאי השגור על פיו, אבל לעתים התערבבו המבטאים זה בזה, "תקרא לי שמחה, ככה סתם שמחה. לא בגלל שמחה משפחתית אלא על שם רֶבֶּה חשוב. בעצם שמחה בונים כי שמחה לא הולך לבדו ותמיד מתלווה אליו הבונים הזה." המזכיר צחקק, ביקש להיות חביב ובו בזמן להמחיש למני שהוא בעל הבית, "ואתה יודע למה אין פונים ליהודי במילה אדון?" שאל וחפר בבוהן ידו הימנית כמי שמקשה קושיה בגמרא ותיכף תירץ את הקושיה, "כי האדם היהודי אינו אדון. יש רק אדון אחד והוא עליון על כל העליונים. כתוב בתורה הקדושה 'כי לי בני ישראל עבדים' וחז"ל דרשו על כך, כי לי אתם עבדים ולא עבדים לעבדים. יפה, נכון? התורה שלנו מאוד ליברלית ומתחשבת בעבדים. ולכן הדין הוא כפי שאומרת הגימורע שמי שקנה עבד קנה אדון לעצמו. אז תסלח לי שאני מבלבל לך אולי את המויַח. למדתי מן המנוח הדגול מה זאת ענווה. רב ריבן המסכן נוחו עדן היה עניו גדול מאוד. מעולם לא התגאה ולא רדף אחרי הכבוד ותמיד ברח מן הכבוד. ולא הסתכל אחורנית. אם כבר אז אספר לך. תשמע טוב. איש אחד חשוב בא לרב שלו ושאל אותו, רֶבֶּה אני תמיד בורח מהכבוד ובכל זאת הוא לא רודף אחריי כמו שחכמינו הבטיחו. ואז הרֶבֶּה נתן לו בפנים תשובה אחת, כזאת כמו שכתוב אפיים ארצה, ומה הוא ענה לו הרֶבֶּה? הוא ענה לאיש כי הכבוד מתחבא ממך כי אתה כל הזמן מחפש לראות אם הוא בעקבותיך. יפה, נכון? היה להם שכל לגדוילים ההם. ודווקא אותו רצחו. בספרים כתוב שצדיקים נלכדים בעוון הדור. אז סליחה מה רציתם להגיד?"
"תודה," אמר מני מניסיונו ידע שהאדיבות עוזרת לחוקר מפני שהיא מחלישה את ערנותו של הנחקר, "כבודו הרי יודע שהמשטרה סגרה את התיק של הרצח. אני מתאר לעצמי שהשוטרים גבו ממך עדות, כלומר לקחו ממך את הפרטים. ואילו הרשו לי לראות את מסמך העדות לא הייתי מטריד אותך. אבל באמת אני לא יודע שום דבר על מה שקרה באותו לילה חוץ מזה שהמנוח נרצח ושאתה נפצעת מכדור ביד. כך קראתי בעיתון."
"אני מבין. אני מבין. וכי איך אפשר לשכוח את הטרגדיה. דיבר אתי אני חושב הקצין בן דוד. גבריאל, נדמה לי שקראו לו. והוא בא אליי לבית המרפא, הרֶבֶּה מקפיד שלא להגיד בית חולים, הקצין רצה לדעת אם אני יכול לזהות את השודד, כי יש להם כמה חשודים ממקרים אחרים. הקצין השוטר הביא לי להראות לי שם בבית המרפא אפילו אלבום עם תמונות וציורים. אבל אמרתי לו שאני לא זוכר את הפנים שלו. גם מפני שהוא כיסה אותם עם משהו וגם שאני הייתי כל כך מבוהל שממֶש הייתה לי חושך בעיניים."
"קראתי בעיתון. שהרב זכרונו לברכה ואתה השתתפתם בשיעור החודשי שלו במלון ליד הבורסה של היהלומים."
"כן זה מפגש קבוע של תלמידי ראש הישיבה זכר צדיק וקדוש לברכה. אני לא זכיסי ללמוד אצלו. הנה תראה איך זה ממֶש הפְלא ופלא איך שאפילו שלושים שנה אחרי שהוא זצ"ל נלקח לגנזי מרומים באים התלמידים שלו מכל חלקי הארץ ולפעמים גם כמה חברה מחוץ לארץ להתבשם מתורתו."
"ואחר כך בדרך חזרה התנפל עליכם השודד. אתה יכול לספר לי על כך?"
"אז זהו שאני לא זוכר. הרופאים מקווים שהזיכרון החסר אולי יחזור לי פעם. הלוואי ריבונו של עוילם."
"באמת הלוואי," מני השתדל להביע הזדהות, "ובכל זאת מה אתה כן זוכר?"
"או. תשמע כשירדנו לחניה, תיכף נכנסנו למכונית. היא נדלקה קצת בקושי כי אין תקציב בשביל אוטו חדש לדיינים. ואז התחלנו לנסוע. בחוץ ירד גשם וזהו. אחר כך אני זוכר שעמדנו באיזה מקום של חושך והשודד צרח, 'את היהלומים. תנו לי את התיק עם היהלומים. יאללה מהר. מהר'."
"למה הוא חשב שיש לכם יהלומים?"
"כמו שאני לא יודע, כך הסיפור הזה לא יזיק לי."
"החוקר לא שאל אותך?"
"אז נדמה לי שבסוף השיחה הוא שאל אותי, אולי בצחוק, אז איפה היו היהלומים? ואני כעסתי איזה יהלומים על הראש שלכם והוא ביקש סליחה."
"נעזוב את היהלומים. איך הכול התחיל? אני מתכוון לשוד. איך עצרו אתכם ואיפה בדיוק עצרת?"
"נו. זה הצרה. אני ממֶש לא זוכר. אומרים שזה מהפוסטה טרוימה. רחמנא ליצלן."
מני הבין שרב שמחה 'מאכיל אותו לוקשים'. "אני בטוח שתתאושש. ומה הדבר הראשון שאתה כן זוכר?"
"את האקדח ביד של השודד."
"אתה מתכוון שהזעזוע הזה נותר חרוט בראשך, או שהוא העיר אותך?" 
"מִסְתוֹמֶה." 
מני לא הבין מה זה מסתומה אבל לא טרח לשאול מכיוון שהאקדח עניין אותו ולא ההלם של המזכיר שייתכן שהוא אמתי וייתכן שלא.
"איזה מין אקדח?"
"נו. כזה רעוואָלווער." 
"סליחה?"
"אני לא מומחה באקדויחים. אני בקושי מבדיל בין עוזי לתותח."
"אקדח גדול או קטן?"
"גדול. בטח גדול."
"אולי בכלל תת מקלע?"
"אפשֶר."
"צבע."
"שחור."
"פחדת?"
"כן מאוד. פיחדתי מאוד בגלל הצינור הארוך."
"אתה מתכוון לקנה."
"בדיוק. נכון זה מה ששמו. לא הקנה שהוא מסממני הקטורת של 'הכהן הגדול' מחילה שאני מדבר שטוּסים. אבל הרבה שלי אומר כי א ביסעלע צחוקים לא יכול אולי לעזור אבל בטח לא יזיק. אז כן. הקנה היה כמעט בתוך הפנים שלי כי הוא בא מהצד של הנהג."
"פתחת את החלון?"
"מסתומה."
"ראית את המחסנית?"
"מסתומה. לרעוואָלווער שלו שם מלמטה הייתה מין קופסה כזאת. ותאמין לי איך שראיתי אותו אמרתי בלב שמע ישראל. מעניין למה שאתה שואל על האקדח, למה שהחוקר בכלל לא שאל אותי." 
"כי הם יודעים לזהות לפי התרמילים."
"אבל לא מצאו שם תרמילים. החוקר אמר שזה סימן שעשו לנו את זה בעלי מקצוע חזקים."
"כמה פעמים חקרו אותך?"
"פעם אחד". התקשרה פעם שוטרת ואמרה לי שאם יצטרכו אותי יבואו אליי הביתה. אבל לא באו."
"היכן עצרת כשעצר אתכם השודד?"
"אז זהו שאני לא זוכר. כי אחרי שהתעלפתי בפעם השני לקחו אותי כנראה לבית חולים, כלומר לבית הרפואה כמו שאנחנו אומרים השם ירחם." 
"תנסה להיזכר מה בדיוק אמר השודד?"
"'את היהלומים. מהר. אם לא אני יורה.' והוא ירה כדור אחד. שמעתי את הרעש והאוזניים צלצלו אצלי וגם הרחתי את הפולבר ואם תשאל אותי מאיפה אני מכיר את הריח אז אני יענה שזה בדיוק כמו הקפצונים שיורים על הומון הרושע יימח שִמוי וזכרוי בפורים."
מני דחק בו, "לעניין." 
"אה כן. ואז אנחנו, הרב ואני צעקנו בבת אחד אין לנו יהלומים. והשודד שוב צעק והוא הכניס את הראש למכונית וראה על המושב האחורי את התיק של ג'יימס בונד וצרח, 'את התיק, אני רוצה'."
"למה לדעתך הוא לא פתח את הדלת ולקח את התיק?"
"מאיפה שאני אדע למה. אף פעם עוד לא הייתי שודד."
"אני מקווה בשבילך שלא תהיה. אבל עכשיו ברצינות."
"אולי פיחד שבזמן שהוא מתכופף אני אדליק את המכונית."
"המנוע פעל?"
"אני לא זוכר שכיביתי. אבל מה שהיה אז בדיוק אני לא זוכר."
"בכל זאת."
"הרב אמר 'תראה אדוני אין בתיק הזה שום יהלומים אלא ניירות עם חידושי תורה', אפילו בדרך הוא כותב שלא יהיה לו ביטול תורה. ואז השודד נהיה אדום כמו בוריק וירה כדור אחד מעל הראש שלנו ואז נתתי לו את התיק. השודד פתח את התיק ביד אחד וביד השני החזיק באקדויח. כשהוא הוציא את הניירות וכשלא מצא יהלומים התרגז וצעק, 'אני יהרוג אתכם' וירה לי ביד. מה שקרה אחר כך אני לא יודע. התעלפתי ואחרי כמה זמן, כמה? בדיוק אני לא יודע כמה, התעוררתי. אז אמרתי כבוד הרב ריבן איך אתה מרגיש? והוא לא ענה. אז עצרתי וראיתי שהוא כבר, אוי ואבוי לי ולו בכלל, לא אתנו."
"ראית את הפנים של הרוצח?"
"אמרתי לך שלא."
"אז איך אתה יודע שהפנים שלו נהיו אדומים?"
"הוא הרי כעס וצעק."
"אמרת שעצרת וראית שהרב מת. אם עצרת סימן שנסעת." 
"גם אני לא מבין. בגלל השוק כשראיתי שהרב נעבעך איך שהלך לעולמו. ואחרי כמה זמן צלצלתי למשטרה. השוטרים הגיעו כמעט באותו זמן עם אמבולנס נמרץ. אני מרוב בלבול לא הזמנתי מגן דוד אדום אבל כנראה המשטרה הביאה גם אותו. אני זוכר שלקחו אותי לבית המרפא ושהייתי מלא דם. זה כל מה שאני זוכר. כשהתעוררתי הייתי כבר אחרי הניתוח ביד."
"אז כמה פעמים התעלפת?"
"פעמיים. למה?"
"כי אמרת שאינך זוכר שפינו אותך."
"אז אולי שלושה פעמים. תאמין לי אני עוד לא לגמרי בסדר וגם כף היד שלי כואב מאוד."
"מה עוד אתה יכול להגיד על הרוצח?"
"שהיה בגודל ככה של בן אדם נורמלי. אולי קצת יותר ואולי קצת פחות. וקולו היה משונה שלא כדרך הטבע ואמרתי לחוקר שאני לא זוכר את הניגון המדויק."
מני שאל לפתע, "אדוני האם שירתת בצבא?"
"מה העניין?"
"סתם," מני לא האמין למזכיר. מהתשובות בדבר הנשק ניתן היה להסיק שאינו מבין בכלי נשק ולכן רצה לדעת אם שירת בצבא שאם כן הרי הוא באמת שקרן. 
"גייסו אותי אחרי החתונה כשהתחלתי לעבוד." 
"קרבי בטח?"
"ברוך השם לא. טירונות של קאַליקעס. ואחר כך שלוש חודשים בתותחים. וברוך השם הצלחתי בעזרת הרבה שלנו וחבר הכנסת שלו לעבור לרבנות הצבאית. הייתי בחברה קדישא."
"תודה רבה," מני נפרד, "אני עוד אתקשר אליך."
"תגיד בעזרת השם," אמר רב שמחה בונים ונעל אחריו את הדלת.

אזהרה

"שלום מדבר שמחה."
"סליחה."
"מירושלים."
"או כן. מה חדש?"
"אני מדבר מטלפון לא מזוהה נא להתקשר אליי גם כן מטלפון לא מזוהה."
"בעוד רבע שעה."
"מצוין."
כעבור רבע שעה 
"שמחה?"
"דיברו אתי."
"על מה?"
"רצו פרטים."
"מי?"
"לא יודע בדיוק."
"משטרה?"
"לא."
"אז מי?"
"איזה חוקר." 
"הציג את עצמו?"
"אני לא זוכר. נבהלתי."
"מתי?"
"היום."
"מה אמרת לו?"
"מה שקרה."
"הוא יחזור אליך?"
"לא יודע. אבל יש לי הרגשה לא טובה."
"למה?"
"השאלות שלו."
"אולי מחברת הביטוח?"
"אני חושב אולי חוקר פרטי. אבל הוא מין כזה נכה. מושך רגל ויד וקצת מבולבל."
"אם יחזור תודיע לי."
"בהחלט."
"ותזכור לחזור בדיוק על מה שאמרת." 
"בעזרת השם."
"תודה. ואל תדאג, יהיה בסדר."
"אמן."
"ביי."

CUT

סטניסלבסקי בבני ברק

"ובכן, האם את באמת ובתמים מבקשת לדעת איך מתנהגת או איך נראית כלה חרדית בליל הכלולות?" הגברת גרינשטיין בררה בקפידה את מילותיה. כך נהגה כאשר ניהלה שיחה חשובה ובעיקר כאשר דנה בעתידה של תלמידה. ממורותיה בסמינר למדה שאם רוצים שהדברים הנאמרים יפעלו את פעולתם צריך לדבר לאט, כמו שמתפללים בכוונה עצומה, כאילו שאת מונה מעות. ולעתים יש לחזור על שאלה פעם שנייה כדי להיות בטוחים שהצד השני מקשיב ומשתף פעולה. "את באמת רוצה לדעת איך מתנהגת או איך נראית כלה חרדית בליל הכלולות?"
"לשם כך הנני כאן בביתך," ליהי ניסתה לצחצח את מילותיה על פי מה שהעריכה ראוי לנוסח בני ברק. 
"יפה. אם כן אני יכולה לנסות לענות לך בשני אופנים. האחד קצר והשני ארוך. וכל זאת בהנחה שכל הכלות שלנו מתנהגות באותה צורה. אומרים עלינו שאנחנו שוטפות להן את המוח, ובכל זאת לכל אדם יש גם בחירה עצמאית ולכן אני לא משוכנעת שיש לשאלה שלך רק תשובה אחת. אבל את הרי רוצה בסך הכול תיאור מצב שיתאים לסרט." 
"בדיוק," אמרה ליהי. 
"זאת אומרת שתספיק לך התשובה הקצרה. תעמדי כך וכך. תלבשי את זה ואת זה. תעטי על פנייך ארשת דאוגה במקצת. תראי עייפה. תהיה שמחה. תמלמלי תפילה. אולי קצת תתנדנדי. וטוב מכול שתלכי לראות בעצמך. בשמחה אצלנו אין בודקים מי ומי הבאים. אם תרצי אתן לך כמה הזמנות שקיבלנו ואנחנו לא מתכוונים ללכת."
"רעיון טוב," השיבה ליהי, "תנחי אותי מה ללבוש ומה להגיד אם בכל זאת מישהו יתעניין."
"תמיד תוכלי להגיד שבאת להתרשם מהאולם ומהתזמורת. אבל," יוכבד העלתה את קולה שכן רצתה לפתח את השיחה, "אם באת אליי עד לכאן אני מסיקה שאת מתכוונת לא רק להציג אלא גם להבין. וזה מזכיר לי שפעם כשארגנתי הצגה למסיבת סיום. העסקתי במאית צעירה לעזור לי עם הבנות. שמעתי ממנה על השיטה של במאי רוסי בשם סטניסלבסקי, נדמה לי. ולפיה על השחקן להזדהות באופן עמוק ביותר עם הדמות שהוא מגלם. אם ירגיש בעצמו מה שמרגישה הדמות שהוא משחק התוצאה תהיה מאוד ריאלית. ובמקרה שלך, כדאי שתחושי כאילו את הכלה החרדית ומה שעובר לה בראש עובר גם עלייך, וזה כבר קצת יותר מורכב."
אנא קוראי הנכבדים הרשו לי להתערב במהלך הדברים. אתם תמהים כמוני מה לכהן בבית הקברות? ומה לקונסטנטין סטניסלבסקי הערל הרוסי בעיר התורה והחסידות? האם גם בבני ברק עומדת לו זכות עזרתו במוסקבה לתיאטרון 'הבימה'? הדי בכך להוות תעודת כניסה שלו לבני ברק השמרנית? התשובה מורכבת. אם זה תלוי בגברים התשובה היא, מה זה בכלל? אולי שם של מחלה מלוכלכת. והנשים? יהיו ביניהן רבות שיענו, כן. בוודאי.
לכן אני משער שבאזכור שמו של סטניסלבסקי, בהזדמנות חגיגית זאת של גילום דמות הכלה המהוללה, אותתה יוכבד לליהי: אנא הפנימי. אני לא כל כך סתומה כפי שאת חושבת. ומדוע חפצה להתנאות בפניה? אין זאת אלא כי בגברת גרינשטיין, כמו במורות אחרות בבני ברק, בצד רגש העליונות שמטפחים בהן מילדותן שהן תפארת העם וגדולתו, מקננת בכל זאת מעין תחושה של נחיתות בפני האחרים. ואכן השראתו של סטניסלבסקי השורה בבית הספר לבנות הרשימה מאוד את ליהי. היא אמנם שמעה פעם כי נשי בני ברק משכילות יותר מבעליהן ומצויות יותר מהם בתרבות העולמית, והנה נזדמנה לה הראיה לדבר. יוכבד הבחינה ברושם שעשה סטניסלבסקי בנוסח בני ברק על ליהי והוסיפה "שתביני שאנחנו לא כל כך מנותקות מן התרבות. בהתחלה התנגדו הרבנים לקיום חוגים לדרמה בבתי הספר לבנות ולהצגות סיום של שנת לימודים שרק לנשים מותר לצפות בהן. אבל הם נעתרו לבסוף." 
"ומה המצב בבתי הספר לבנים?" שאלה ליהי. "אצלנו הבנים לומדים בתלמודי תורה ובישיבות," קולה של יוכבד הסגיר כי היא גאה בכך, "ולומדים רק תורה. שם אין חוגים ואין הצגות ואין בימאיות. הכול על טהרת הקודש."
"ולכן אתן משכילות יותר מהבעלים," הסיקה ליהי מסקנה מתבקשת. אבל יוכבד חזרה למסלול החרדי, "התורה היא העיקר ואין בלתה. אנחנו לומדות לימודים כלליים כדי שנוכל לעבוד ולהשתכר ולהניח לבעלים ולבנים לעלות במעלות התורה."
"אבל הזמנים משתנים," טענה ליהי. 
"הזמנים משתנים. גם אצלנו. אמנם לא לאותו כיוון שהם מתדרדרים אצלכם. סליחה אני לא רוצה לפגוע בך. אבל כך אנחנו מגדירים את המתירנות. וגם לא באותה מהירות. אצלנו הכול מתון וכל עניין מובא להחלטת 'הגדוילים' שלנו. אמנם בבית הספר לא קיים תחום לימודים, שאתם קוראים לו הסברה מינית ואצל הכיפות הסרוגות מכנים אותו חלמי"ש, ראשי תיבות: חינוך לחיי משפחה. תראי אפילו קלי הדעת האלה מבינים כי חינוך יהודי אינו מדריך ליחסי למין אלא לחיי משפחה." 
"אמא שלי לקחה אותי לרופא נשים כשהייתי בת שש עשרה," השתחלה ליהי לדברי המארחת, "ואת מבינה על מה דיברנו ומה רשם לי הרופא."
"אני מתארת לעצמי שאמא שלך חששה שמא שתיכנסי להיריון," יוכבד לחשה נבוכה מעצם מחשבת הזימה.
"בדיוק. וגם אני. ולכן הלכתי ברצון. אבל היא גם רצתה שאשמע מהרופא על המחלות השונות."
"ולא היו לאמא שלך לבטים מוסריים? סוף סוף היית ילדה."
יוכבד לא התגברה על רגש המציצנות שהתעורר בה ולא ייסרה עצמה על שביקשה לדעת איך אמא אחראית ורופא נשים הגון מפקירים נערה ליחסי מין אסורים. הרי זאת בגדר 'בעילת זנות' כפי שחז"ל הגדירו יחסי קרבה ללא חופה וקידושין.
"הצחקת אותי. אמא שלי בעצמה כזאת. וחוץ מזה הבנות בדור שלנו מתבגרות מהר. ההורמונים מתחילים להשתולל כבר בכיתה ז."
"על זה בוכה הנביא," יוכבד השפילה את עיניה, בתקווה שליהי תפרט יותר. 
הגברת גרינשטיין משכה את ליהי לשיחה משום שרצתה לדבר ואפילו לגעת קמעא ברגשות אינטימיים. אין זה נושא שמדברים עליו עם הבעל בן התורה. יותר משהעגל רצה לינוק הפרה רצתה להניק. ויוכבד חפצה לא רק לשמוע אלא גם להשמיע. "את צריכה לדעת," יוכבד גיטה גילתה סודות מן החדר, "אצלנו הנושאים הללו נרמזים בשיחות מוסריות, בסיפורים על גדולי הדור וגם כשלומדים הלכה, וחוץ מזה גם אצלנו ניכרת פתיחות מסוימת. אני חושבת שהיא במידה הנכונה. לפי הצרכים. אם כי הרבה מחנכות ואימהות טוענות שבעצם ההתעסקות בחיי משפחה בכיתה יש סכנה של מדרון חלקלק וקו ישר לשאול תחתיות. ולכן כל העניין של הכנת הכלה לחיי הנישואין צריך להימסר מדור לדור ולעבור בין הנערה לאימא שלה. יש אימהות ויש אימהות וזאת הרי את בוודאי יודעת. ובחוגים מסוימים קיימת שכבה של נשים מבוגרות שמדריכות, לפי הנחיית הרבנים, את הבחורות לאחר שהן מתארסות."
ליהי קלטה לאן חותרת בת שיחתה ולכן הניחה לה להמשיך ולדבר. אף שמאוד רצתה לדבר על אמה הורתה שלה, ועל יחסי האהבה והשנאה שנרקמו ביניהן, ואולי אגב כך לחזור ולפרוק כמה מן הכעסים שאוגרת בת יחידה על אמה יולדתה, אבל היא באה לשמוע ולא להשמיע. להפתעתה נוכחה שגם נשים בבני ברק מדברות על חיי המין שלהן, אף כי בצורה כל כך שונה עם רמיזות וקריצות שיש להתעמק בהם ולנסות להבין דבר מתוך דבר. ועל כן עשתה את אוזניה, כמו שנאמר, כאפרכסת.
לפתע קמה המארחת בזריזות מכיסאה והצטדקה.
"אנחנו יושבות ומפטפטות ואת בוודאי צמאה ואולי רעבה. מה תשתי?"
"מים קרים," ענתה השחקנית.
"אני אשתה תה קר, אז אולי בכל זאת תסכימי לקפה?" 
"אוקיי, אבל שחור ובלי סוכר."
"בדיוק כמו בעלי," מתחה יוכבד גשר להמשך השיחה. שיחת מנחה של נשים על תה וקפה ועוגיות–לֶקח, בהכשר הרב לנדאו ובהסכמת בד"ץ העדה החרדית, מקמח שלאחר הפסח שאין בו חשש 'חדש' שבּוּרר מתולעים והוא בחזקת חלבי.

קרישמע

גברת גרינשטיין הייתה להוטה להמשיך בשיחה. כיוון שחשה עצמה נשית יותר ומשוחררת קמעא. ובלילה על מיטתה כאשר ערכה כמנהגה מעין חשבון נפש זוטא, שכנעה עצמה שמטרתה רצויה. להוכיח לאורחת שלה מהו אורח חיים יהודי שלא חסר בו מאום. אמנם בתחילה, בעודה מתחבטת ומתלבטת, הבטיחה לעצמה כי תציג את החוויה של הכלה הצעירה באופן כללי ומופשט בלי להיכנס לפרטי פרטים, ולבטח לא תספר על החוויה שלה. אבל גם היא הבינה שההבטחה אינה אלא אמצעי להרגעת המצפון. וכי על מי תספר? על הסבתא של אפרים?
"אני מתארת שאת רוצה לשמוע ממני על מה שקורה בלילה כשהזוג נותר לבדו אחרי שהאורחים מתפזרים?" יוכבד גמעה את התה במהירות, כדי שלא לכלות את הזמן לריק ועם זאת עצרה בדיבורה כדי לבחון את ארשת פניה של בת שיחתה הנאבקת עם ספל גדול (המכונה 'מקווה') שאינו מתאים לקפה שחור. 
"בהחלט," אמרה ליהי, "הרי בשביל זה באתי אליך ותאמיני לי, סטניסלבסקי ידע על מה הוא מדבר."
"אז תשמעי בלילה הראשון הוא נישק אותי. באמת נתן לי נשיקה," ליהי רצתה לדעת אם זאת הייתה נשיקה צרפתית. ובכלל איך חרדים מתנשקים. ומה עושים עם הזקן בזמן הזה ואם הוא לא מעצבן כמו הזקנקן של החבר הראשון שלה, אבל שתקה. 
"וזאת הייתה הנשיקה הנפלאה שקיבלתי בחיי. טהורה. רוחנית. יהודית."
"ואחר כך?" ליהי לא הצליחה להתאפק. 
"אחר כך לילה טוב וחלומות נעימים. הלכנו לישון." 
"לישון?"
"תביני חביבתי, אמא שלי אמרה לי: כל דבר בעתו. את עייפה. מתוחה. וגם לא כל כך מכירה אותו. אולי הוא נוחר בלילה. אולי הוא מדבר מתוך שינה ואולי הוא בכלל כזה חמור שחובב גברים."
למה את לא אומרת הומו, קבלה ליהי בפני עצמה, ובקול רם הוסיפה, "ועדיין אינו יודע שהוא מצוי בארון. כל הכבוד לאמא שלך."
"את צודקת. היא הייתה אישה מופלאה. אני מוכרחה לספר לך על אמא שלי כי היא הייתה המדריכה שלי. והיא, האמא שלי, המסכנה זיכרונה לברכה, הייתה אישה מאוד חכמה. אמנם לא סיימה כמוני סמינר, הרי הייתה ירושלמית ובשכונה שלה, שערי חסד, שהיא אם אינך יודעת האחות המבוגרת והאדוקה והענייה של שכונת רחביה ששם כל אישה הייתה פרופסור או לפחות פראו דוקטער, ובכן בשערי חסד שלחו את הילדות לבית הספר לבנות רק אם לאמא שלהן היה כוח לגדל את הקטנים ולא נזקקה לעזרת הילדות המבוגרות יותר. האבא שלה, כלומר הסבא שלי, היה חלבן ולא הרוויח הרבה כסף כי היה איש ישר כמו סרגל ולא ערבב, כמו כולם, בכדים שלו, את החלב עם מים. ולכן אמא שלי לא סיימה בית ספר עממי. ובכל זאת הייתה אישה מאוד אינטליגנטית ומה שחסר לה בלימודים השלימה מניסיון החיים שלה. והיינו מאוד קרובות זו לזו. היא דיברה אתי על הכול, והכינה אותי לחיים. אפילו על הלילה הראשון עם הבעל. והיא אמרה לי: מיין קינד. לא מוכרחים למהר. יש מספיק זמן. כל החיים לפנייך. שום דבר לא בוער. אם את מבינה למה שאני מתכוונת. ואת הלקח הזה אני מנסה להעביר גם לנשים צעירות שאין להן אימהות חכמות. הבנות שלי עוד צעירות אבל בעזרת השם גם אתן אדבר.
"אמא שלי הסבירה שאני צריכה להתרגל לריח שלו ופגעה כמו שאומרים בול. הגברים אצלנו לא תמיד מצחצחים שיניים. האמא הודתה בפניי: הייתי צריכה ללמד את אבא שלך להתרחץ לפחות פעמיים בשבוע. בירושלים, אמר אבא שלך מתרחצים פעם אחת בשבוע. אילו היה חסיד היה הולך למקווה. אבל באמת הגברים האלה אינם מתרחצים לפני שהם טובלים. ואני רגישה מאוד לריח גוף. אז תשמעי בקולי. לאט לאט והרבה אורח רוח. לכן, אמא שלי חייכה וקרצה בעין אחת, אני אמרתי קרישמע. תאמרי גם את קרישמע".
"קרישמע?" ליהי חזרה על המילה המשונה הזאת, "תסלחי לי אני לא מבינה."
"קרישמע זה קיצור באידיש של קריאת שמע. במקרה הזה היא התכוונה ל'קריאת שמע על המיטה'. זאת ברכה או תפילה מיוחדת לכבוד השינה שאומרים בה שמע ישראל. ליהי לא הבינה את ההקשר. מה זה שמע ישראל? אם כי ידעה שיהודים שלפני שמתו בשואה אמרו שמע ישראל.
"את מתכוונת למה שהדוסים אומרים לפני שהם מתים?" ליהי שאלה ונמלאה מבוכה. ידעה שזאת אמירה טיפשית. אבל איזה טיפשות לומר קריאת שמע לפני הפעם הראשונה? הרי היא לא הולכת למות. או אולי בעצם כן.
"גברתי הצעירה אל תשווי בכלל," נזפה יוכבד, "זאת תפילה שמתפללים גם לפני השינה בכל לילה. אנחנו מברכים על השינה וחוץ משמע ישראל אומרים גם את ברכת 'המפיל שינה על עיניי ותנומה על עפעפיי' ואומרים את המשפט 'והאר עיניי פן אישן המוות', שנזכה להתעורר בבוקר בריאים ושלמים."
"רגע. אני לא מבינה מה זה נוגע לעניין של הכלה?"
"לפי ההלכה צריך להסמיך קריאת שמע לשעת השינה ולא להפסיק בין שתיהן בדיבור או באכילה. זאת אומרת שלאחר ברכת 'המפיל' אנחנו כאילו מחליפים מציאות. עוברים מעוררות לשינה. ועד שהשינה אוספת אותנו אל חיקה אסור לדבר. אסור לעשות כלום. שהברכה לא תהיה לבטלה כי עונשה חמור."
"וזה עבר חלק, החתן?"
"גם הוא אמר קריאת שמע. ואחרי זמן הודה שהיה מבוהל ומרוגש והלב שלו דפק כמו משוגע."
"אבל אמרת שהוא נישק אותך?"
"נכון. אבל לפני קריאת שמע. וכבר אמרתי לך שזאת הייתה נשיקה מופלאה. ממש מעין עולם הבא. וכך התחלנו לאהוב אחד את השנייה."
"וכמה זמן אמרתם עוד קריאת שמע?"
"גם היום," המורה נהנתה מעצמה, "אנחנו אומרים קרישמע, אבל את מתכוונת בוודאי מתי התחלנו להגיד קרישמע אחרי?"
"כן."
"בערך שבוע."
"כך נוהגים כולם?"
"לא מדברים על נושאים כאלה. חדירה לצנעת הפרט נחשבת אצלנו עבירה חמורה עוד לפני שחוקקו אותה בחוק. לבנות יש ברוך השם אימהות. וכל משפחה או עדה מחזיקה במנהגים ובמסורת מיוחדת. לבחורים יש משגיחים בישיבות שמדברים עם הבחורים. אבל זה בפירוש לא הסברה מינית."
"טוב, אז נחזור להתחלה. האם בני הזוג נפגשים לפני החתונה?"
"תלוי באיזה חוג או חסידות ואפילו באיזה ישיבה לומד הבחור. אנחנו נפגשנו. אבל זה לא מה שאתם קוראים דייט. אין מגע גופני ומטבע הדברים מדברים על המשותף והמפריד ומתאמים ציפיות."
"זה נראה לי קצת חסר אחריות."
יוכבד התקוממה, "האם לך היו קשרים עם גברים?"
"בוודאי."
"גרתם יחד?"
"אלא מה."
"ולמה נפרדתם?"
"כל מיני סיבות. כנראה שזה לא היה זה. או שסתם נגמר. נמאס. יש מישהו או מישהי. כל מיני."
"כלומר שהתקופה שחייתם יחד לא הייתה ערובה לכך שהזוגיות תצליח."
"לא חשבנו על זוגיות לטווח ארוך."
"וזה לא חסר אחריות?"
"מה הפסדתי? את הבתולים? ממילא התפטרתי מהם עוד כשהייתי בקושי בת שש עשרה."
יוכבד התבוננה בשעון והתנצלה. היא צריכה להתארגן לבואם של הילדים. והיא הציעה כי ייפגשו בשבוע הבא. 
"אבל הפעם בתל אביב. אולי בלובי של מלון גדול שם בטח כשר." קבעה ליהי.
אם כבר אז כבר — הובילה מחשבתה של יוכבד להסכמה. יש לה יום אחד פנוי בשבוע ובבוקר הן ייפגשו.

תל אביב

העיר ללא הפסקה של ימי בגרותה של יוכבד גיטה אינה תל אביב הלבנה של ימי ילדותה. אף על פי כן נותרה בלבה ואפילו בראשה פינה חמימה לעיר הולדתה המעטירה. אילו הייתה גבר הייתה משתדלת להמעיט בשיטוט בעיר ובכך שומרת על העיניים מהתצוגה המחוצפת של בנות העיר ללא הפסקה, אבל לה כאישה מותר. הגברים בתל אביב אינם מציגים את מכמניהם לראווה, אולי רק במצעדי הגאווה. אמנם "אין אישה מתקנאת אלא בירך חברתה" ובתל אביב לא רק הירכיים נגלות ברבים, אלא שאת יוכבד גיטה חינכו שהכלל הזה של חז"ל אינו חל על הנשים המקנאות לדבר השם, ולכן אין חשש שהיא תרצה להידמות להן, ובכלל, איך אפשר להחרים עיר ואם (ואף אם האם סוררת. אמא היא אמא) בארץ ישראל?
יוכבד נולדה בתל אביב. הוריה עברו מירושלים לעיר הגדולה, חודשים אחדים בטרם יצאה לאוויר העולם. ושם חברו לקרובים רחוקים שעלו מפולין ופתחו מתפרה ובהמשך הזמן השתלבו בה כשותפים. עסקיהם פרחו בדרום העיר אבל עם חרדים אחרים נטשו את העיר העברית הראשונה. תל אביב כבשה את בכורתה בתהליכי החילוניות וההדוניזם של ישראל. וחרדים הגיבו בנטישתה. פרק מיוחד בתולדות העיר נמחק. בתקופת המנדט וב'תחילת המדינה', כפי המונח השגור בפיהם, הייתה תל אביב בירת החסידות הארץ ישראלית. ובה קבעו מושבם כמעט כל האדמו"רים שבאו מאירופה. אזור התחנה המרכזית הישנה דמה יותר ללודז' מאשר לצפון העיר. יוכבד הספיקה לסיים את בית הספר העממי לבנות בתל אביב, אבל לתיכון ולסמינר נסחפה עם כל ה'צאן קדושים' לבני ברק המעטירה. 
ליהי המתינה ליוכבד בלובי של בית המלון. השתיים התחבקו. ליהי לבשה את השמלה החסודה ביותר שמצאה בארון הבגדים שלה. יוכבד אף היא שינתה את חזותה. המירה את בגדי המורה במלבושי שבת ובמקום השביס הביתי המהוה פיארה את עטרת ראשה פאת 'קאסְטֶם' משיער אמתי.
"את נראית פנטסטי," החמיאה ליהי. אבל אמרה לעצמה שאת הפאה המלכותית שאינה מסגירה את היותה מלאכותית, התאימה לה אחות אמו של בעלה, גולדה הפאנית, מרחוב רבי עקיבא.
"את רואה, גם אני אישה." יוכבד גיטה החמיאה לעצמה ובהנאה. 
"רואים. רואים."
כטוב לב השתיים במאפים (פרווה) ובקפה התגרתה בה ליהי, מפני שלא השכילה למצוא דרך נאותה יותר לפתוח בשיחה, "אני תוהה, למה בכלל לא סילקת אותי מהבית שלך? הרי את הסתייגת ממני." 
"אולי מפני שאני סקרנית. ולא תמיד מתגברת על הרצון להכיר עולם אחר, אנשים אחרים." יוכבד חייכה והוסיפה כממתיקת סוד בהטיית ראשה לבל יאזינו לה שתי הנשים שישבו מאחוריהן וכתשו אותן בעיניים, "כבר היה לי קשר עם הרבה מהבוהמה."
"איך זה?"
"יש לנו קשר עם כל מיני מתקרבים או מתחזקים מהבוהמה."
"מה זה לנו?"
"לארגון ינא"י — יהודים נשארים יהודים."
"אוי ואבוי," ליהי לא כבשה את אכזבתה, "אז את בסך הכול מיסיונרית." 
"לא. באמת לא. אבל מנסה לקרב."
ליהי לא האמינה. רצתה להסתלק מן המקום מוכה ומאוכזבת, "לכן הסכמת להיפגש אתי?"
"לא ולא. תאמיני לי. אנחנו מקרבים את מי שמבקש להתקרב או להתחזק. לא יוזמים. לא הייתה לי שום כוונה להחזיר אותך בתשובה. אני נשבעת לך ותדעי שאנחנו לא נשבעים."
"אז יופי," נחה דעתה של השחקנית, "כבר התחלתי לכעוס." ומיהרה להחזיר את השיחה ליעדה. לכאורה כחלק מהתחקיר שלה. סטניסלבסקי או לא סטניסלבסקי. אבל שתיהן וכל אחת מהסיבות שלה ידעו שהמניע שונה, "איך מתפתחים היחסים אצלכם?"
"בשבוע הראשון מתוודעים זה לזה. יוצרים את ההקשר הגופני."
"ואז מה?"
"מה זה אז מה? זה אחד הדברים המופלאים בטבע. כמו ששלמה המלך אמר שדרך גבר בעלמה עודנו נפלא ממנו."
"עכשיו הרגת אותי. לחרמן הזה, סליחה, אני מתנצלת, לשלמה, אם אני זוכרת טוב, היו איזה מיליון נשים ועוד לגיון זרות של פילגשים. והוא לא יודע מה עושים עם אישה?"
"מתוקה שלי דרך גבר בעלמה, זאת תורה ולימוד היא צריכה."
"עכשיו הגזמת. האם ביחסים האינטימיים אתם חושבים רק על הקדושה ואין קצת יצר?"
יוכבד גיטה הסמיקה. גם בשיחות עם חברותיה הן הולכות סחור סחור ולא נכנסות לענייני הגוף. בכל זאת דנה את ליהי לכף זכות. ראתה בשאלותיה של ליהי לאו דווקא מציצנות או חטטנות ואפילו לא סקרנות אנתרופולוגית, אלא ניסיון כן להבין את הפסיכולוגיה של הכלה הדתית, ומתוך כך התעוררה בה התעניינות תת הכרתית, כמין משיכה נסתרת, אל העולם האחר. כך או כך יוכבד דילגה על המשוכה והובילה את השיחה לכיוון שונה. "חביבתי למה השם שלך ליהי ולא שם יהודי?"
"אמא שלי התכוונה לקרוא לי על שם אמא שלה לאה. אבל לאה נראה לה מסורתי מדי. או אפילו גלותי. היא חיפשה שם שאינו טעון ביהדות, מה עוד שנולדתי זמן מה אחרי שחזרה משליחות המדינה בפריז. אני לא אהבתי את השם ושיניתי לליהי. אם כי בתעודות אני רשומה בשם אחר."
היא מיאנה לגלות במה עוסקת אמה ותירצה זאת בבושות ש'עשתה' לה. סיפרה שסיימה תיכון אקסטרני, למדה באוניברסיטת תל אביב אמנות ותיאטרון. לא מצאה עבודה מעניינת. והחלה לצאת ולבוא במקומות המפגש של אמנים, שחקנים, עיתונאים, וציידי כישרונות עד שגילתה אותה סוכנת דוגמניות. 
יוכבד הופתעה. "אף פעם לא ראיתי דוגמנית אמתית. הבת שלי תשמח. היא אישה קטנה. ולדאבוני קולטת כל מיני שטויות."
"הייתי דוגמנית," התנצלה ליהי, "פרשתי. זה תחום מאוד פרוע. צריך מזל ומרפקים וכל מיני שטיקים. אישית לא נהניתי להיות קולב מהלך של לבנים זעירים ולא הייתה לי סבלנות לחכות להזדמנות לפרוץ לעולם הגדול. גם לא הייתי מוכנה לשלם את המחיר שנדרש ממני. ולכן פניתי ללמוד משחק."
יוכבד הניחה, משום מה, כי ליהי אינה מצטיינת ביציבות נפשית. בריות ממין זה נתונות בנקל להשפעות, ובין החוזרים והחוזרות בתשובה אבחנה כמה טיפוסים אחוזי תזזית. אלא שהיא ידעה ששינוי אמתי בהשקפת עולם, אם לימין ואם לשמאל, אם לאמונה או לכפירה, צריך לנבוט מתוך לבטים אקזיסטנציאליסטיים ולא מתוך היסחפות ולכן לא ראתה בחברתה החדשה מועמדת להשפעה.
יוכבד, כמי שעברה לאחרונה השתלמות בגנטיקה, שאלה את עצמה אם מדובר בליקוי מולד אצל ליהי, מין הפרעת קשב למשל, או תוצאה של בעיה בחיי המשפחה. ולכן שאלה את ליהי על אביה, ונעצבה לשמוע שהוא מת בילדותה והיא אינה זוכרת אותו. אמא שלה גידלה אותה ולא הצליחה במיוחד. ולכן כמעט שאין קשר אמתי ביניהן. יוכבד גיטה הבליעה חיוך של שביעות רצון. החיים ללא אבא אימתו את ההשערה כי חוסר היציבות נובע מחיי משפחה לא תקינים, "ואמא שלך לא התחתנה בשנית?"
"היום כבר לא מתחתנים. היום נמצאים במערכת יחסים. שהיא כמעט אותו דבר רק בלי תעודת כשרות ובלי משגיח," ליהי נרתעה מהחיטוט בחייה וחששה שמא השאלה הבאה תהיה כמה מערכות יחסים כבר היו לה עצמה. מה שכמובן לא עלה על דעתה של יוכבד החסודה לשאול. "יקירתי, עוד לא ענית לי על מה ששאלתי," התרעמה ליהי, "האם הכול אצלכם מתנהל תחת הכותרת של קדושה וללא יצריות בכלל?"
"זאת שאלה מצוינת," יוכבד בחרה לפתוח במחמאה וכמו מורה חרדית מנוסה פתחה יוכבד ב'דבר תורה', "האגדה בגמרא מספרת שפעם הצליחו ללכוד את מה שמכונה היצר הרע של העריות, כלומר את יצר המין, אבל אחרי שלושה ימים של מעצר בית שיחררו אותו ובכבוד רב, כי העולם עמד מלכת ואפילו התרנגולות חדלו להטיל ביצים. מכאן את יכולה להבין שהדור שלך או של אמא שלך לא חידש מאומה. גם אנחנו בשר ודם. וגם לנו יש..." היא נזהרה שלא להיסחף ולומר תאוות או יצרים... "רצון לחיים ולהמשכיות, אבל אנחנו מצווים להיות שונים מן החיות."
השיחה לא התפתחה לכיוון שיוכבד קיוותה שתתפתח. היא לא איוותה להטיף מוסר ולא ללמד פרק בהלכות פרו ורבו. אבל כיוון 'שניתנה הרשות למשחית להשחית', היה עליה להעמיד דברים על דיוקם. בכל זאת בלמה את עצמה. היא לא תציג בפניה את נוסח הברכה שלפי המשנה על הבעל לברך ברכה שהיא כל כולה קודים, לאחר שקיים את המעשה שבשפת חכמים נקרא 'ביאה ראשונה'. אשר צג אגוז בגן עדן שושנת העמקים, בל ימשול זר במעין חתום, על כן אילת אהבים שמרה בטהרה וחוק לא הפרה, ברוך הבוחר בזרעו של אברהם. היא לא שחה לליהי על כך משום שסברה שזאת תבוז לעצם הרעיון. ברכה על בעילה. וגם לא תצטרך להסביר מדוע הברכה הזאת לא יצאה מהמשנה ולא הגיעה לחדר המיטות. הרמב"ם וכל גדולי החכמים הורו שלא לברך את הברכה הזאת ברגע המאושר, שכן בני האדם שהם בשר ודם אינם מתכוונים לקיים מצווה אלא למלא את תאוותם. הם יעשו את ברכתם פלסתר ויעוותו את תומתה. בני האדם הם יצורים גסים מכדי לברך בטהרה ברכה כל כך מעודנת, בבואם, בדומה לחיות, על סיפוקם הגופני, ועל כן הוציאו אותה מסידור התפילות. יוכבד יצאה ידי חובת התשובה כאשר נאחזה במענה הקלאסי: "התורה ציוותה לנו חיים של איזון בין הגוף 
לבין הנפש."
ליהי לא הגיבה. היא לא הבינה את משמעות הדברים. אבל יוכבד הבינה את הסיבות לחוסר הבנתה ולא מצאה לנכון למתוח את היריעה.
השתיים נפרדו ורק חצי תאוותן בידן, אבל כידידות. הבטיחו שישמרו על קשר. ליהי ביקרה בכמה חופות. הסתובבה בין החוגגים כמו פרח בר, והבינה שהיא מוכנה למבחן הגדול שלה. היא יודעת איך מתנהגות כלות חרדיות. אף כי טרם השתכנעה שהיא גם 'תופסת' את הראש שלהן. זה לא נורא. כי אווה ועומרי וכל צוות האולפן יודעים עוד פחות ממנה. 

בואי כלה

"חֶברה, אני כבר יודעת.'' פרצה ליהי לחדר החזרות באולפן כמו צונאמי שמתנפץ בחופי יפן, "אני כבר יודעת הכול על הכלה שלנו."
"תרגיעי," אווה הלחמי מדדה בעיניים זועפות את ליהי הצוהלת, כפי שנהגה כל אימת שדימתה כי שחקנים ואנשי צוות יוצאים מגדרם, "אני מאושרת שאת יודעת. אבל עם כל הכבוד, אין לי אפילו רבע מושג על מה את מדברת. וחוץ מזה, את לא רואה שאנחנו עסוקים? ואגב, איפה היית בשבוע שעבר? חיפשתי אותך. תיכף תספרי לנו שדגמנת פס ייצור חדש של תחתוני ברזיל?"
"אל תזכירי לי בכלל," ליהי רטנה, "אני כבר לא בעניינים האלה. את רוצה להגיד לי שהיא לא מסרה לך את ההודעה שאני חולה."
"בעצם אולי כן. אז אני שמחה שאת סוף סוף בריאה. ובכן, במה זכינו לחזות בך בגודל טבעי, ומה מביא אותך אלינו דווקא עכשיו? החזרה נקבעה למחר. את רוצה להגיד לי שלא הודיעו לך?"
ליהי נפגעה. בחזרה הראשונה הם שידרו לה שהכול סובב סביב הסצנה הקטנה הזאת וכי אם לא תצליח לגלם כראוי את הכלה החרדית בחדר המיטות, כי אז לוח הזמנים של הצילומים עלול להיפגע קשות. אבל למודת סבל הבליגה.
"תשמעו איזה קטע. הלכתי לשתי חתונות בבני ברק ואפילו דיברתי עם אישה מדהימה שגילתה לי סודות מחדר המיטות."
"וואלה," התלהב עומרי.
"נו. נראה אותךְ," אמרה אווה, "קדימה הפועל. אבל מחר חזרה מלאה." 
"אוקיי. אבל אל תצחקו," ליהי היססה, "אפילו שאני מה זה צחקתי בחתונות שלהם. הכלה הלכה לחופה עם סדין שכיסה לה את הכול. כמו במשחק פרה עיוורת. ואם לא האמא שלה והאמא שלו שהובילו אותה, הייתה מועדת ומתגלגלת על רצפת האולם. הייתם מתים לראות איך לפני שהבן זוג בא עם הכליזמרים לקשקש לה בהינומה, הכלה עמדה והתנועעה כמו דגל ברוח והתפללה. הראש שלה היה תקוע בספר ואפילו לא אמרה שלום, לכל הדודות שעמדו שם מסביב וחייכו. ממש כמו בסרט טורקי."
"שכה אחיה. את רוצה להגיד לי שקוזי פון לוטה, שככה עושות שם כולן."
"חמודי," הבמאית לבשה סבר רציני, "אומרים קוֹזִי פָּן טוּטָה. הוא," הצביעה אווה על עומרי, "מרוב שרוצה לעשות רושם הוא מצטט כל מיני מושגים מהאינטרנט. הצרה שהם לא מנקדים מילים קשות."
ליהי התעלמה מהמחלוקת ושבה לחתונה, "אני לא יודעת אם זאת הנורמה. הייתי בשתי חתונות וזה מה שראיתי. וגם מתחת לחופה בזמן שהקריאו את המגילה בארמית, אני חושבת, כי לא הבנתי כלום, הכלה מה זה התנועעה כאילו יש לה פרקינסון מתקדם. ולכן אני מציעה שה'שוט' בפתיחת הסצנה יהיה עליי כשאני עומדת עם ספר ביד וכאילו מתפללת וגם אתנדנד.
"תתנדנדי בחדר עם כותונת לילה סקסית," התסריטאי התלהב, "כשהכול קופץ, וזה יהיה פגז."
"איזה סקסית על הראש שלך. בחדר השינה אני בכלל מכורבלת בחלוק חדש. סגורה מכל הצדדים. האישה שדיברה אתי אמרה שאת החלוק שלה בחרה האמא של החתן. בבני ברק יש הרבה חנויות של חלוקים. אני מתארת לעצמי שזה הלבוש הלאומי של הנשים שם. החלוקים מגיעים מברוקלין במטען אישי והרבה 'חוצניקיות' מוכרות חלוקים בבית."
"נהיית לנו מומחית לבני ברק," לגלגה אווה, "תיזהרי בסוף עוד תתאהבי בחלוק ותישארי אתו."
"תפסיקי לזיין לי את השכל," נפגעה ליהי, "בכלל הבני ברק הזאתי מגעילה אותי."
"גם אותי," נזכר התסריטאי, "נסעתי לשם כדי לקנות משהו שאפשר להשיג רק אצל השחורים. וכאשר חזרתי לתל אביב נשמתי לרווחה. כבד שם וכל כך צפוף ומחניק."
"באימא שלכם. תנו לי להמשיך," צעקה ליהי, "אתם משגעים אותי. תנו להמשיך. אז תארו לעצמכם: אני עומדת ומתנדנדת וממש אבודה בחלוק הוורוד ואז החתן יגיע, הוא יחזיק את הז'קט שלו על היד והעניבה תהיה חצי פתוחה. אני מתכוונת לחתונה ליטאית. שם הייתי. עומרי קדימה, גש אליי. תראה מה נעשה."
עומרי גהר עליה בידיים פרושות. אבל ליהי אמרה, "בלי ידיים בבקשה, כן ככה אתה עומד מולי ורואה שאני מתפללת. אתה מפזם איזה ימ־במ־בם כזה בשביל למשוך תשומת לב. ואז אתה אומר, אוי כמה שאנחנו זקוקים לרחמי שמיים. ואז אתה מתקרב אליי ומניח את ידיך מעל לראשי ואני שמה את כפות ידי מעל ראשך ואז אתה אומר רעייתי היקרה בואי ונתפלל יחד שנזכה להקים בית נאמן בישראל ושיהיה לנו נחת מכל צאצאינו."
"אמן כן יהיה רצון." השלימה אווה את התפילה, ליהי הביטה בה בפליאה איפה היא שמעה את מה שאמרה. הרי כך הם מדברים בבני ברק.
"עכשיו מגיע השיא. אני לא יודעת אם זה הנוהג בכל המקרים. אולי לא. אבל האישה שלי אמרה שככה היה אצלה. ואז אתה מנשק אותי, כלומר החתן את הכלה, ובזהירות ולאט לאט."
"בכיף," התלהב עומרי ומיד ניגש למלאכה.
"הי. ילד לא ככה. נשיקה הססנית מעל השפתיים שלי כלומר לא שלי אלא שלה. ככה. יפה. קליל מאוד. מרפרף. בלי תאווה. כאילו שאתה מלקק מלח."
"ואז?"
"זהו. CUT."
אווה הנהנה בראשה. 
ליהי כרעה על הרצפה, "יש בסצנה משהו חזק. מאוד רוחני ולדעתי הצופים יאהבו אותה." אווה הבחינה בניצוץ מרצד בעיניה של ליהי. והוא הדאיג אותה. "רק שלא תתאהב בהם," אמרה כאילו לעצמה.
ליהי הופתעה. אווה חשדה במה שליהי עוד לא הפנימה ובכל זאת חששה לספר להם, שקבעה עם האישה בבני ברק להמשיך ולשוחח אתה גם אחרי צילום הסצנה. 

חשדות

לעלות על כל המוקשים

"לא הייתה כל טעות בזיהוי. הרב מרקוס היה היעד לרצח. אין לי ספק בדבר. זה ממש ברור." פסק מני חד וחלק בשובו מחקירת המזכיר הפצוע.
חזקה על מני שכאשר הוא ננעל על מטרה, הוא יפגע בול. ביסוד כוחו ב'מוסד' עמדה יכולתו לצפות מראש מהלכים בלתי צפויים, לרדת לעומקם של אירועים ולהבין את מה שמתרחש. אבל במקרה שלנו נראה היה לי שהוא הגזים. הטעות היא חלק מן החיים. אפילו מחשב יכול לשגות אם הוזן בנתונים לא נכונים. 
"לעניות דעתי השיחה עם המזכיר לא משנה את דעתי," מיהרתי לקבוע עוד בטרם השמיע לי את הקלטת החקירה. 
"נו, ועכשיו מה דעתך לעניות דעתך?" שאל מני לאחר שצפיתי בשיחה עם המזכיר שמני צילם, במצלמה נסתרת. "ואם תבקש יפה אולי אקרין למענך גם הצגת חצות."
המונח הזה, לעניות דעתי, מאציל לעניות דעתי קורטוב של מכובדות אצילה על מי שמקפיד להצטנע טרם שיפסוק את פסקו לטוב או למוטב. אם אתה מנמיך את עצמך, בעוד אתה חולק על דעתו של בן שיחך, אתה מרומם אותו בעיני עצמו ומחליש את התנגדותו. אני נוקט בקלישאה הזאת מאז שמעתי אותה יוצאת מפורשת מפיו של רב ידוע שלאחר שאמר את צמד המילים מיהר לגדר אותם בהסתייגות בנוסח, "ובכל זאת אני משוכנע בצדקתי ואם תואילו להתעמק יתברר לכם שהיא מיוסדת על אדני האמת והחכמה." אני לעומתו מצאתי בצמד המילים האלה דווקא פתח לנסיגה. 
אבל לא הפעם הזאת. מני קבע כי המזכיר אינו דובר אמת או שהוא מציג גרסה חלקית בלבד של האירוע. התרשמתי מן האופן שבו הפך ממראיין לחוקר. אבל לא מצאתי פרכות בסיפורו של המזכיר־הנהג, העד היחיד לשוד ולירי. וככל שהתאמצתי לרצות את מני ולהרשיע את רב שמחה, לא עליתי על כל פרכה בעדותו.
שותפות אינה עניין פשוט. ולא בכדי שותפים הופכים לאחר זמן לאויבים בנפש, גם אם הם קרובי משפחה ואפילו אחים מבטן ומלידה. אבל לשנינו לא היה שום רכוש משותף להתכתש עליו. ואם דימיתי כי מני ואני נשדר תמיד על אותו תדר, כנראה התבדיתי. בתחילה לא מצא עניין רב בפרשת הדיין המת ואילו אני השתלהבתי. אחרי שהמזכיר סיפר את סיפורו סברתי שאין ברצח שום מסתורין וכי רצח הוא רצח גם אם הוא שוד שהשתבש ואף אם העילה היא טעות בזיהוי. אבל אצל מני התעוררו כל החיישנים. ובאמת למה אני תמה? למה ציפיתי? שנסכים זה עם זה בכל דבר? 
"לעניות דעתי," חזרתי ואמרתי, "נראה לי שהעניין סגור. אני אטלפן לתנחום ואומר לו שיירגע וכי עד שלא יתפסו את השודד לא ניתן יהיה לרדת לתחילת דעתו של השודד ומדוע דימה כי המנוח נושא יהלומים באמתחתו. החקירה כנראה קשה למשטרת ישראל. היא מתקשה לפענח פשעים חמורים מפני ש— " כמעט שאמרתי שקציניה עסוקים בהטרדת נשים ולאחר מכן במאמצים להעלים ראיות, אבל מפני כבודו של הדיין, העדפתי את הגרסה הפופוליסטית, "מפני שהיא מעדיפה לחקור 
אנשי שלטון."
ואז פגה סבלנותו של מני ואת פניו הציתה תרעומת. הוא קם ממקומו, נאחז בקב ובידו הבריאה איים עליי. "זאת אומרת שהמזכיר שכנע אותך?"
"נראה לי שכן," התעקשתי, "הוא היה רהוט ונשמע כבן אדם הגון." 
מני שב למקומו. "בן אדם," נזף, "ולא התעוררו אצלך תהיות?"
"כמו מה למשל?"
"כמו זה שאת כל הפרטים החשובים הוא שכח או שהיה אז מחוסר הכרה. וגם אחרי כל מה שאמר אני לא יודע היכן עצר אותו השודד. ואיך הגיעה המכונית למקום הרצח. דווקא את העיקר הוא העלים."
"ולכן אינך מאמין לרב הזה. אולי באמת לקה בשכחה?"
אלמלא נכותו ייתכן שהיה מסתער עליי להכותני, "הנוכל הזה לא לקה בשכחה." 
ידוע שמני הוא מכונת אמת על שתי רגליים. אבל כאן הגזים. מצא לו טרף קל. "איזה אינטרס יש לרבי שמחה וששון הזה לשקר?" מני התיישב, "אם אינו משקר, הצדק אתך. אבל אם הוא משקר, צריך לברר למה. האם מפני שהוא מעורב ברצח? או שהוא מחפה על מישהו או מסיבה שאני לא יודע."
"אתה רוצה להגיד לי שהוא לא רק שקרן אלא גם חשוד ברצח," יותר משכעסתי, נעלבתי. אני תמיד נפגע כשדתיים מתגלים כנוכלים.
"מה קרה לך? דעתך השתבשה עד כדי כך שלא הבחנת שהוא עלה והתרסק על כל המוקשים שטמנתי לו?"
שתקתי. 
"ממתי יש לאקדח קנה כל כך ארוך כפי שהוא סיפר?" מני הרים את קולו וליווה את דבריו בזקירת אצבע רועדת, "וממתי יש לאקדח מחסנית גדולה כמו לעוזי למשל?"
"הוא לא מבין באקדחים." ניסיתי לגונן על המזכיר, כלומר על עצמי.
"אז למה הוא משקר? וחוץ מזה הוא הודה ששירת בצבא אמנם שירות חלקי, אבל הוא יודע מה ההבדל בין עוזי לרבולבר." התפלמס מני אתי.
"ואם אני לא שמתי לב לכך זה סימן שאני אידיוט?" התרעמתי.
"חס וחלילה. אבל בעצם מי יודע."
"במילים אחרות אני פתי שמאמין לכל דבר." 
"אפשר לנסח זאת אחרת. אבל אתה אמרת," מני היה חדור רוח קרב. 
"אתה תמיד חושד בכולם?" היתממתי.
"במוסד אנחנו תמיד חושדים. לא מאמינים לאף אחד עד שבודקים היטב."
"ולא עומדת לאדם חזקת החפות?"
מני התרכך, "תשמע טוב מה שאני אומר. סוכן טוב תמיד חושד. אצלנו כולם חשודים. אסור להאמין אפילו לרב הראשי, וייתכן שבמיוחד לרב. וזה ההבדל בין סוכנים לבין עיתונאים. אתם מאמינים לכולם. ואנחנו לא מאמינים לאף אחד. אתם פועלים בגלוי. ואילו אנחנו בחשאי."
"אתם פועלים בחושך."
"כאילו שאתם העיתונאים פועלים בגלוי."
"אנחנו מספרים לקוראים מה שקרה."
"כן, בוודאי," מני נעץ בי מבט של זלזול על גבול התיעוב. "אתה היית צובע את הכתבה שלך בשטויות במיץ עגבניות. שהמזכיר הוא בעל קומה בינונית. עם כרס לא קטנה. שצבע עיניו חום ובפיו חסרות שתי שיניים. עליונות ולא סמוכות. היית מקבל תשבחות על החיות שהוספת לכתבה. אבל זה הכול. צבע. ועוד צבע. רק פרטים לא חשובים. שמועות. רגשות. גם אני ראיתי את הצבעוניות הזאת אבל הסתכלתי לו לתוך העיניים, והתבוננתי בשפה התחתונה שרטטה כשהוא שיקר ואיך שהוא ליטף את הבטן כאשר נשם לרווחה כשסיימתי לשאול את שאלותיי. ועוד פרט, ההתחכמויות שלו והסיפורים וההתבדחות לא היו אלא אמצעים להסחת הדעת, להרוויח זמן, ולבלבל אותי. הממזר הזה הבין היטב לקראת מה אני חותר, והיה מספיק חכם כדי לנהל מלחמת מוחות ולא להסגיר אפילו פרט אחד."
"עיתונאי הגון," ניסיתי לשכנע את עצמי, "לא בוחן את איש שיחו בשיטות שלך. אנחנו מראיינים מומחים על שפת הגוף רק כשאין לנו משהו אחר לומר. אנחנו מדווחים על חשדות לאחר תחקיר לעומק ועל סמך הצלבת מקורות ואף פעם לא על סמך מקור אחד."
רק שנינו הסבנו באותה שעה בחדר הפנימי של בית הקפה. לכן הרשיתי לעצמי להרים את קולי ומני הרשה לעצמו לצחוק צחוק גדול. מני כמו הרבה אנשי ביטחון ראה בתקשורת עולם פרוע. "מה אתה מקשקש לי בביצים. עיתונאים מצליבים מקורות. הצחקת אותי. אתם מרמים את עצמכם ללא בושה כשאתם מדקלמים את כללי האתיקה המדומיינים שלכם, בקורסים של עיתונאות בחמישה שיעורים. עיתונאים מאמינים לכל מה שמוכרים להם. אחרת לא יהיו לכם סיפורים. אולי פעם לפני מכת הערוצים המסחריים בטלוויזיה ופריצת המקומונים התנהגתם קצת אחרת. בעצם גם אז לא. תמיד שירתתם אינטרסים. אבל היום זה כבר עובר כל גבול. העיקר הרייטינג. אמת או שקר. לא משנה. וגם כשברור לכם שהסיפור מופרך אתם מותחים אותו על עמודים שלמים, עם כותרות ענקיות. לפעמים אתם מביאים בסוף הכתבה או הידיעה תגובה שמשנה את כל התמונה אבל לא תבטלו את הכתוב גם כשאתם יודעים שאין לו ידיים ורגליים. שהסיפור המופרך. וכך אתם יוצאים, לדעתכם, נקיים מכל הצדדים."
ואני שמעתי את חרפתי וידעתי שיש צדק בדבריו. בכל אופן ניסיתי לשמור על כבודה האבוד של התקשורת ואמרתי כי הוא מגזים בביקורתו, והוא השיב כי הוא מדבר מתוך ניסיון. לדבריו, כאשר מדי פעם התפרסם מידע על המוסד, זיהה לאלתר בשירות מי עובד הכתב החרוץ. הוא נשם עמוקות. קלסתר פניו החיוור בדרך כלל העלה אדמומית קלה. פניי חפו. הוא אולי לא התכוון אליי, ובכל זאת מכתו הייתה נאמנה היישר אל מתחת לחגורה. הוא ניסה לפייס אותי. "אני לא כועס ולא צוחק. אבל שתדע שהמזכיר עבד עליך. אבל לא עליי."
"והמשטרה, למה היא לא גילתה שהוא מסתיר משהו?"
"אתה צודק. אולי הם חוקרים בחשאי. בכל אופן אני לא קונה את זה שמדובר בשוד שהשתבש."
המסקנה שלו הייתה כי סיפור השוד מבוסס על מה שסיפר המזכיר. והאפשרות שהייתה טעות בזיהוי נראתה לחוקרים סבירה בהחלט, בפרט שיהלומים הם מניע סביר לשוד ליד בורסת היהלומים. אבל אם הסיפור על השוד מלא חורים כמו גבינה שוויצרית, יש לדחותו על הסף. המסקנה המתבקשת היא אחת ויחידה. הרוצח הרג את הרב מרקוס משום שהוא ידע שהוא הרב מרקוס.
"ואולי בכל זאת לא ידע." עדיין סירבתי להודות בצדקתו. חברות לחוד ואגו לחוד.
"האף שלך סתום או שאתה תתרן. משהו כאן מסריח, ואתה אומר על הכיפאק." ניסה לערער את דבקותי בחפותו של המנוח. "הנהג המזכיר," אמר מני וידיו רעדו, "מעלים מאתנו את האמת. ייתכן שהוא שותף, אולי הוא מחפה ושמא סוחטים אותו. אין לי הסבר מדוע הוא נפצע. חוקר מנוסה מהשב"כ או מהמוסד או ממשטרת ניו יורק, ולא שוטר מטרידן מיני או עצלן, היה פורם ברגע אחד, באבחה אחת, את כל התפרים הגסים שבהם תפר המזכיר את גרסתו." 
מני המשיך להלום בי. הוא לא מאמין גם ליתום. גם הוא מסתיר משהו. אולי אינו בטוח אלא חושד שאביו לא היה קרבן מקרי אלא יעד לחיסול.
"זאת אומרת שאנחנו לא הולכים בכיוון הנכון."
מני גמר אומר שאיש המפתח בסיפור הזה הוא הרב המנוח, הנרצח בכבודו ובעצמו ולכן יש לגלות מניע שמקשר את המזכיר למקרה. אלא שכריכתו של המזכיר נראתה לי בלתי סבירה בהחלט. אנשים יראי שמיים אינם רוצחים או מסייעים לרצח של רבנים. מני בז לתמימותי, ורק מחמת ידידותנו לא כינה אותי, כפי שרצה, אוויל משריש. וכי איני יודע עד כמה החרדים נוהגים לחפות על אנשיהם ולגונן על העבריינים? אמנם מני החכם ורב הניסיון לא התעסק כאיש ה'מוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים' עם פושעים כלכליים, פדופילים ואנסים, בעלים מכים ומטלטלי ילדים, אבל הוא היטיב לדעת את טיבו של המין האנושי ולכן לא העניק מראש תעודת יושר לאיש.
"והיהלומים?"
"איזה יהלומים. אין יהלומים ולא היו יהלומים. אפילו לא שברי זכוכית." 
מני להט. בתחילה, כשאני התלהבתי מההצעה לחקור את הרצח, הוא שפך עליי קיטון של צוננים, והנה התהפכו היוצרות, העליונים ירדו והתחתונים עלו. צינה עלתה מרגליי אל חזי ובלבי ניחמתי על ששכנעתי אותו לעזור לתנחום. 
מני נטל את הפיקוד. הורה לי לחפור בעברו של ריבן ולנסות למצוא את החורים השחורים. ואילו הוא ידדה על קביו לאגף החקירות של המשטרה וינסה לדלות מה היא גרסת החוקרים ומדוע התיק נסגר והחקירה נעצרה.

ברטה 022

האם אין זה מוזר לעצור חקירת רצח ללא כל סיבה סבירה ועוד בתחילתה? את ההשגה הזאת שטח מני בפני מכריו במשטרה. התשובות המהוססות הגדילו את התעלומה. במשטרה ענו, לאחר בירור קצר, כי הדבר נעשה במסגרת הטיפול הרגיל בחקירות רצח לא מפוענחות ובתור שכזה הרב מרקוס אינו בן יחיד. יש לה למשטרה עוד תיקים אחדים לא פתורים בענייניהם של מנוחים שחייהם קופדו בדרך פלילית, וגם אותם הקפיאו עד שתחול תפנית. 
מני לא קיבל כמניח את הדעת את התירוץ הקלוש, כאילו שרק בחשאי ובלי לעשות גלים ניתן יהיה סוף סוף לעלות על עקבותיה של כנופיית שודדים שפעלה, אם אכן פעלה, באזור בורסת היהלומים ברמת גן. 
האם ברור שהרצח קשור ליהלומים? שאל מני. כך עולה, ענו לו, מעדותו של המזכיר. "ואולי גם הוא מעורב?" שאל. על כך השיבו שאין הדבר מתקבל על הדעת. מני ביקש לשוחח עם מי שהורה לסגור את התיק. אבל גם מקורביו לא יכלו או לא רצו לסייע לו. 
אחד ממכריו ניסה למצוא את התיק אבל התיק נעלם אי שם בין הארכיון למחלקות המודיעין. "הבלגן חוגג אצלנו." סיכם קצין מטה מאוכזב שרצה לרצות את מני.
מני לא הרים ידיים ובמוחו עלה רעיון. בכל מקרה של מוות לא טבעי מועברת הגווייה למכון לרפואה משפטית בתל אביב. גם שם במכון הזה, כלומר במכון הפתולוגי, בין שפע צנצנות הפורמלין וחלקי הגופות, היה לאנשי המוסד 'יד ורגל'. שני עובדים ותיקים הם מיוצאי המוסד ותמיד ניתן היה להיעזר בהם, גם בעניינים מלוכלכים.
מני העריך שפרוטוקול הנתיחה שלאחר המוות, יסייע בידו למצוא קצה חוט. ממצאי הנתיחות מספקים לחוקרים מידע כמו סימני אלימות, זמן המוות, סוג התחמושת ועוד. 
מני ציפה למצוא במכון העתקים של הרישומים שסיכמו את בדיקת גופת הרב. אלא שגם שם לא העלתה הבדיקה דבר. כל ההעתקים נמסרו למשטרה. מאן דהוא רמז לו כי באגף החקירות חושדים כי אנשי מאפיה השתלטו על סחר יהלומים, ויש אפשרות סבירה שהשוד בוצע בפקודתם. מני לא שאל מדוע מקבלים במכון את תכתיבי המשטרה, גם אם הם נראים בלתי סבירים. גם הוא ידע שזה כבר התערערו הסדרים במכון וכי שמרו, כבשגרה, איברים שהוצאו מגוויות ללא רשות וסמכות. מני זכר היטב את המשפטים שבמהלכם התגלה שחוקרים במכון עיוותו ממצאים כדי שיתאימו לכתבי האישום.
מני קיבל מאחד מאנשי הסוד של המוסד את שמו של הפתולוג התורן שעה שחוקרי המז"פ הובילו את הרב מרקוס למקרר הגדול באבו כביר. התקשר אליו והודה בפניו שכבר אינו איש מוסד. אבל בכל זאת מצפה לעזרתו, מכיוון שהוא מעורב בחקירת מותו של רב ונאלץ לעקוף את המשטרה 
"אתה מתכוון לדיין מירושלים ששודדי יהלומים חיסלו אותו?" שאל הפתולוג.
"בדיוק," השיב מני, "אני מבין שאתה זוכר את המקרה."
"ועוד איך זוכר," ענה הרופא הפתולוג, "נתבקשתי בלי פוסט מורטם בבקשה. ואת זה הבנתי. המשפחה התנגדה ולא התעקשנו. אבל אני זוכר את המקרה בגלל שתי סיבות. האחת כי פצעי הירי היו אופייניים לנזקים שגורמים כדורים בקליבר 022."
"בחייך", נדהם מני, "שודדים הורגים בעוזי או באקדחים גדולים וכבדים." 
"אמת," אמר ד"ר שאלתיאל, "ברטה 022 הוא אקדח הגנה. ולכן התעורר אצלי חשד שאולי אין זה רצח לשם שוד, אלא אם כן זאת חוליית שודדים חובבנית.
"ואתה אומר," מני רצה להיות בטוח, "שלפי הניסיון שלכם הנשק שמשמש פושעים אינו אקדח זעיר?" 
"ליתר זהירות אומר שזה המקרה הראשון שטיפלתי בגופתו של קרבן, שנראה על פניו שנרצח בכוונה תחילה, מירי של קליבר זעיר, שמתאים להתאבדויות או לירי מחמת הגנה עצמית וגם מפליטת כדורים. לרוצחים יש משיכה לנשק הרבה יותר כבד. הוא מעניק להם ביטחון, אומץ, והייתי מעז לומר אפילו אפקט פאלי. וכבר היה לנו מקרה עם פסיכופט כזה."
"וזה לא הכול," הוסיף ד"ר שאלתיאל, "הבחנתי עוד בתופעה מוזרה. פער בין פצעי הכניסה והיציאה של הקליעים. בדרך כלל, וכידוע לך אם ירית פעם באקדח, אם הירי נעשה מטווח קרוב — כי אז פצעי הכניסה והיציאה יימצאו על קו מישורי אחד."
"אתה רוצה להגיד לי שבגווייה הזאת הפגיעות לא היו על אותו מישור?" 
"בדיוק," אישר ד"ר שאלתיאל, "פצעי הכניסה היו מאוד נמוכים והיציאה הייתה הרבה יותר גבוהה. מכאן אני מסיק שהירי נעשה מלמטה כלפי מעלה. ולא בירי עם יד מאוזנת."
"אלא אם כן," הסיק מני, "היורה היה ילד או גמד ולכן כיוון כלפי מעלה."
"או," הוסיף הפתולוג, "שהיורה ירה תוך כדי נפילה. וזה גם מסביר את הפיזור של הקליעים על הגוף, שלא יצרו מקבץ אופייני לרצח בידי מקצוען."
"הרסת לי את התיאוריה," מני נאנח, "ואני דמיינתי שבעל קנאי הרג אותו."
"נו בחייך. אני ראיתי את הגופה. הוא לא היה מצליח לפתות אפילו פרה עיוורת."
"ובדו"ח שלך פירטת את כל הממצאים לרבות התמיהות הללו?"
"כן," ענה ד"ר שאלתיאל, "אבל אין לי ארכיון פרטי ואיני שומר מסמכים. אף כי אולי אם לא יחול מהפך אצלנו במכון לא תהיה לי ברירה אלא לשמור מסמכים. בכל אופן, לא המשכתי לעקוב אחרי המקרה. אני מקווה שאתה תדע לעשות בהם שימוש."
"אני מאוד מקווה. התיק נסגר והם טוענים שהועבר לחקירה מודיעינית. אבל לפי דעתי. התיק הזה מסריח לקילומטרים."

'רשע מרושע'

"כולם משקרים," אמר מני, "ולא רק המזכיר. אני לא מאמין לתנחום." 
כבר שמעתי זאת פעם אחת לפחות מפיו של מני ולא השתכנעתי.
"אנחנו תקועים. נקלענו למבוי סתום. עד כה רק נתווספו שאלות אבל לא מצאנו אפילו תשובה אחת."
גוננתי על תנחום, "אולי אינו מודע לפרטים תמוהים שאירעו לאביו או בקשר לאביו. לבטח לא שאלנו אותו את השאלה הנכונה. קושיה חזקה, לימדו אותי בישיבה, היא חצי תירוץ. "והסיבה," הסברתי, "קושיה נוקבת ולא שאלת סרק, מטיפוס השאלות שמכונות בסלנג הצבאי 'שאלות קיטבג', יכול להקשות רק מי ש'לן בעומקה' של הסוגיה. וההבנה לעומק מאפשרת לסלול את הנתיב לתירוץ."
עלה בדעתי שבשיחה גלויה עם תנחום נוכל לפקוח את עיניו ולהפיק מידע שיאיר את עינינו. האם היה למנוח שונא? אולי מחלוקת על ירושה העכירה את החיים במשפחה? שכידוע אין קשה משנאת אחים ואין מרה ממריבה משפחתית.
יש לפחות שתי דרכים מובהקות להוציא מידע מאדם. האחת להדהים אותו בשאלה אכזרית והאחרת בבחינת 'ונהפוך הוא', לנהל אתו שיחה רגועה ונינוחה ותוך כדי כך לחתור, אט אט וכאילו מבלי משים, אל המטרה. בחרתי בשיטה השנייה. מני כאיש מוסד היה מעדיף הסתערות חזיתית אני בחרתי ב'אסטרטגיה של הגישה העקיפה'. 
הזמנתי את תנחום לביתי. חשבתי שבשיחה ללא אוזניים כרויות הוא יהיה גלוי יותר. וכך כאשר התרווח על הכורסה מולי ניסיתי לפענח מה שמתרחש במוחו. במשך השנים בהתמודדות עם מקורות ועם מדליפים למדתי הרבה על שפת גופו של אדם וחשבתי שאני מסוגל לאבחן אם בן שיחי דובר אמת או שהוא מנסה לשווק לי כזבים במסווה של מידע חשוב ובלעדי. 
תוך כדי כך הבחנתי עד כמה אינו דומה לאביו. תנחום גבוה ורזה ואילו אביו נמוך היה ובעל בשר. ריבן לבנבן ואילו תנחום כהה ממנו. גם את תווי פניו ירש כך נדמה מאמו ולא מאביו. שפתיים גדולות, אוזניים קטנות ואף בינוני. מאביו לא ירש עיניים אפורות ושיער זהוב, וגם לא את השקערורית שבסנטרו. ריבן חברי היה היפוכו הגמור של בנו ולא רק באורחות חייו אלא גם בגופו ובפניו.
"אתה בכלל לא דומה לאבא שלך," גיליתי לו את אמריקה והוא ענה ביובש: "אתה מספר לי." "אז אתה דומה כנראה לאימא שלך." ראיתי אותה 'בשבעה'. וגם בקדרותה הרשימה אותי באישיותה הקורנת. ניסיתי לקדם שיחה נינוחה. להכשיר את האווירה ואז אולי להעלות בפניו בזהירות את החשד של מני כי יש לחפש בחייו של הדיין־הצדיק את האישה.
והיה גם טעם נוסף לאסטרטגיה העקיפה שלי. להכין את עצמי לאמת המרה. לא רק הוא עלול להיפגע מן החשד באביו, גם אני אמצא נפגע. כל אימת שעולה ברבים סירחונו של רב או של מנהיג דתי, אני נמלא בושה וכלימה. בעוונות הדור כי רבו התרבו גם מקרים רעים כאלה, הגם שלא היו דבר של יום ביומו, הם הפכו לעניין של מדי חודש בחודשו. ואני אנא אני בא? ואז נשמטת עוד אבן מן הדייק המדוקדק שמשפחתי שפכה סביבי כדי לשמור על תומתי, וגם הערימה ערימות של שוברי גלים כדי שהגלים העזים והמים המאררים לא יסחפו אותי לרעות בשדות זרים.
אני לא יודע איזה מין חומה בנה הדיין מרקוס סביב ילדיו. כנראה קיר עופרת החוסם כל קרינה של אורה. אני מניח שהייתה אטומה וחסונה יותר מאשר זאת שהציבו סביבי. חומתנו המשפחתית הייתה מלכותית, מתהדרת במסורת של אנשי משפחה נאמנים, תלמידי חכמים תמימים, אנשים ישרי דרך, אמנם דלים ולא גאים, אלא בריות נאות במעשיהם שראוי להתכבד בם. וכשאמי המנוחה הייתה פוסקת באידיש על דבר כל שהוא דאָס פאֲסט נישט, כוונתה הייתה לומר שלנו אין זה מתאים. ולא בשל לאו שבתורה או איסור מדרבנן וגם לא משום 'מעשה שהיה' ונגזרה גזירה שלא להיכשל בו, אלא מחמת שאנחנו שונים. אנחנו לא כמו כולם. ולא כל מה שמותר לאחרים ראוי לנו לעשותו, טען סבי. האצילות שמחייבת, עמדה אצלנו בשורה של מושגים ששוקעה בהם תרכובת של דעות קדומות עם חכמת חיים רבת שנים ומידה לא מעטה של בדלנות יהירה. המבחן של מעשים ודיבורים וסתם הנהגות של חולין לעולם אינו התוצאה אלא מידת ההתאמה לקוד של הפֿיינקייט ההולם והמכובד. ומי שגדל על ברכי החינוך הזה אינו יכול שלא להיפגע עמוקות כאשר הקוד הקפדני מופר באופן כל כך בוטה וגס. וגם כאשר השתנו הזמנים והנסיבות התהפכו וצמח דור חדש של יהודים, גם אז אם חטא אדם, שלכאורה דומה לי, נשאתי בלבי תחושה כאילו אני אשם.
והעניין אומר דרשני. הוותיקים בבני 'היישוב הישן' שבקרבם צמחתי (כצמח בר?) אחוזים היו ב'גאוות יחידה', כמעט או בדומה למה שחשים חיילי היחידות המובחרות בצה"ל, והיא מלווה אותם לאורך ימיהם. הוריי לא הם שהמציאו את רגש העליונות הזה, המחייב אותם לדבוק בתקן של נימוסים והליכות, וכן את ילדיהם וילדי ילדיהם עד לדור אחרון. ואולי 'נקיי הדעת' שבירושלים של ימי הבית השני, הם שהנחילו לירושלמים את המידה הזאת של זהירות. קודם שהיו מצטרפים לסעודה ביררו תחילה מי עוד יסבו אתם על הכרים שלפני טסי האוכל. אלא שכנראה לא כל הירושלמים היו נקיי דעת, שכן בסוף ימי הבית השני חטאה ירושלים בשנאת אחים כמסופר בתקרית 'קמצא ובר קמצא' בסעודה חגיגית בנוכחות גדולי עיר הקודש. למרבה הצער הם הורישו דווקא את שנאת האחים לאחדים מנקיי הדעת בירושלים של מעלה 
של ימינו.
השאלה הראשונה ששאלתי את תנחום הייתה אם אביו כעס עליו כשעזב את הישיבה. נימקתי לעצמי את החיטוט בחיי האב והבן בצורך ללמוד משהו נוסף על החברותא שלי בבגרותו. עד כה כל מה שהעליתי היו הנהגותיו בעניינים שבין אדם לאלוהים.
"אבא שלי היה אדם שקט ומנומס. תמיד אמר שלפי גדולי תנועת המוסר אל לו לאדם לצאת מגדרו. אבל בכל הנוגע אליי לא עמד בניסיון. אמר לאמא שלי שצריך לחתן אותי כמה שיותר מהר, ואז אולי בכל זאת יצא ממני בן אדם. אבל אמא שלי כאישה חכמה, עם זוג רגליים על הקרקע וראש בריא על הכתפיים, דחתה את היוזמה, "זה לא ילך. נגמרו הזמנים שאפשר לחתן בחור בשביל ליצור לו מסגרת, בכל אופן לא עם התכשיט שלנו. 
א רחמנות אף דִי מיידל," היא אמרה לו, "תרחם על הנערה, הוא יברח ממנה." 
אבא שלי התייעץ עם חברים שלו והציע לי להירשם לישיבה אבל לא ללמוד בה, והם יסדרו לי עבודה בדפוס של ספרי קודש. וכך אם לא אלמד לפחות ארוויח את לחמי."
"ואמא שלך?"
"גם היא לא רצתה שאתגייס. הצבא אינו מקום ראוי ליהודים טובים. אבל אני סירבתי והתגייסתי. הם ביקשו ממני לא לבוא הביתה במדים. וכשנרשמתי לאוניברסיטה זה היה בשבילו סוף העולם. שבן שלו ילך למקום הכפירה. אמא שלי התגאתה בלבה שהתקבלתי לבית ספר שבוחר את תלמידיו בקפדנות. היא ניסתה לרצות את אבי ואמרה לו, ברוך השם שהוא ילמד להיות דוקטער מדיצינער ולא דוקטער רבינר ולא ילמד פילוסופיה ארורה." 
"אבל יהיו שם מיידעלעך," טען אבא כשנוכח שהפסיד בקרב.
"נו", אמרה אמא, "תתפלל שיישאר אן ערלעכער ייד." 
עכשיו כשאל פני השטח עלה זכר האב הקשה, הרגזן, שאינו מסוגל להבין, התהווה מצב שיאפשר לי לדבר גלויות. "אנחנו מתרשמים," נזהרתי שלא להיות נחרץ, "שאולי בכל זאת הרוצח התכוון להרוג את אביך. מה שמעורר את האפשרות שהוא היה קשור באיזו שהיא שערורייה. ומני לא מוציא מכלל אפשרות של סוד אפל ונקמה על רקע של מין."
פניו של ד"ר תנחום מרקוס התארכו ואפו האדים מעלבון על שייחסתי לאביו קשר עם משהו אפל. מבחינתו אם אומר שאביו חי באפלה לא יהיה בכך עלבון. כל אדם חי בספירה משלו. אבל החשד שמשהו אפל מן העבר מאפיל עליו הוא שטות גמורה. "מה שהיה אפל אצלו בעבר ובעצם אצלנו בבית היה שולחן ליל שבת כשהגנרטור התקלקל וישבנו בחשיכה. בבית שלנו לא השתמשנו בשבת בחשמל של חברת החשמל מחשש חילול שבת."
"לכל אדם יש חולשות, ולא תמיד בני הבית מודעים להן."
תנחום שתק. התבונן בי בתימהון אבל לא בכעס, "אבא שלי היה אדם עם הרבה חולשות, בעיקר פחדים. לא איש כמותו יסתבך בשום עסק לא חוקי או נגד ההלכה. אבא שלי לא הבין במה חטא שהקדוש ברוך הוא העניש אותו בבן כמוני. והרי אתה רואה שאני לא כופר. אלא מצאתי לי דרך משלי. היו בקרים, כשעוד גרתי בבית, שבדק לי את היד הימנית, כי אני איטר יד ימני, לחפש את סימני הרצועות של התפילין."
"ואתה הסכמת?"
"וכי הייתה לי ברירה. עברתי לגור במעונות של הסטודנטים לרפואה. פעם אחת בחופשה מהפקולטה הוא כינה אותי רשע. משום מה התחשק לי לבלות יום או יומיים בבית. בבוקר השני התעוררתי מאוחר. הכנתי לעצמי כוס קפה. אמא הציעה לי לטעום מהעוגה שנשארה משבת ואבא שלי, אף שנחפז לצאת לבית הדין, בכל זאת התעכב לידי ותבע שאראה לו את הזרוע. נעלבתי. סירבתי. או אז הוא התפרץ והוציא עליי את כל אכזבותיו וכעסיו. קרא לי רשע, ולא פעם אחת אלא חמש פעמים, וכשניסיתי לחמוק ממנו רדף אחרי וצעק: רשע מרושע. אמא שלי כמעט שפרצה בבכי ונחלצה להגן עליי ואמרה לו: אבא, הבן שלך אינו רשע."
"מי שלא מניח תפילין הוא רשע."
"לא יכולתי לשאת את ההשפלה ולכן נפלט לי מהפה שגם מי שמניח תפילין יכול להיות רשע."
"תנחום סטופ. עד כאן." נזעקה אמא שלו. "אתה מתחצף ועובר את הגבול תתנצל בפני אבא שלך."
תנחום ענה שלא התכוון לפגוע באביו ומה שאמר היה משום שאביו הוציא אותו מהכלים.
"תתנצל ממש," אמא שלי אמרה בניסיון נואש להרגיע את אבי, "ואל תמשיך להתווכח," אבל הרב מרקוס נאנח, "שימשיך, שימשיך, ממילא הוא רשע."
ואז החליט תנחום לצמצם את ביקוריו בבית ובוודאי שלא להישאר ללון בבית.
"למה סיפרתי לי את כל הסיפור הנורא הזה?" שאלתי. 
"כדי שתבין שאיש כזה אולי חטא כלפי בנו אבל אינו עבריין. אתם חושדים בו רק מפני שאין לכם הסבר אחר לרצח."
"מני כמעט משוכנע שגם אישה מעורבת בעניין."
"מה? נפלתם על הראש? אבא שלי הצדיק? תסלח לי אבל אין לי חשק להמשיך את השיחה אתך."
"תשמור על קשר," אמרתי, מפני שלא היה לי משהו חכם יותר לומר לו. ובאמת אם תשאלו אותי, מני הגזים. 

מחמאות

אושר 

יום הצילומים של סצנת הכלה החרדית בליל כלולותיה, היה מן הימים המאושרים בחייה של ליהי. אותה תחושה של גאווה והנאה שגאתה בה מיד כשכבו האורות, לא פיעמה בה מעולם, אפילו לא במעמד קבלת תואר הבוגר באוניברסיטה הפתוחה. אף לא ביום שתמונותיה בביקיני פיארו לראשונה שער של מגזין אופנה. 
למן הרגע שדחקה את כפות רגליה לנעלי העקב הוורודות הייתה ליהי בכל הווייתה כלה חרדית תמימה. אורות האולפן לא סנוורו אותה והיא אפילו לא חשה במצלמות הסובבות מולה. אחר כך כשהחליפה את נעלי החופה בנעלי הבית הפרחוניות שכאילו ליטפו את אצבעותיה והתפאורה דימתה חדר במלון, עמדה מתוחה וגם נרגשת בציפייה לחתנה. וכשהתמהמה, על פי הוראות התסריט, כעסה על שאינו מחיש את הכנותיו בחדר האמבטיה. ליהי חדלה להיות נערת זוהר שמשתוקקת לקריירה של שחקנית, והייתה כל כולה הכלה המתוקה מהסיפורים לבנות הנעורים של המגזר החרדי. הדמות צצה כאילו מאליה בגופה החטוב, בעיניה הגדולות שנשקפה מהן ציפייה דרוכה ובשפתיה שלטעמה צריכות היו אפילו אצל כלה חרדית מן המניין, להיפשק קמעא, ולהעלות בתודעת הצופים נשיקות לוהטות, אף שלא יזכו לראותן. בכל מהותה הייתה כלה חרדית, ורוחה ונפשה נפעמו מציפייה ומחשש. באולפן אל מול המצלמות נגוזה האישה הצעירה רבת המעללים שמאחוריה מזדנב שובל ססגוני של מאהבים נבגדים או בוגדניים ונחלצה מהבועה התל אביבית שהיא מקומה הטבעי וההיסטורי. אל הריק שנוצר בה חדרה בת ישראל מאולפת מבני ברק או משכונת גאולה בירושלים. נערה שמעולם לא חוותה אהבת בשרים ובכל זאת מייחלת לה בזהירות, כאישה כשרה וצנועה שמתפללת שברחמי שמיים תזכה להקים בית נאמן בישראל.
גם לאחר 'הטייק' האחרון ועוד כמה תצלומי תקריב לפי בקשת אווה, נותרה עומדת על עומדה כמי שאינה יודעת מי היא באמת. אשליה דרכה להיות נגוזה כענן כלה. אבל ההתרגשות ממאנת להתפוגג בין רגע ועודנה מנשבת בנבכי נשמה ומתרוננת. הנפש אינה אצה להחליף נאמנויות כמו גרביים. ליהי נזקקה לזמן מה כדי לעבור מן הקודש אל החולין ונאחזה עוד רגע ועוד רגע בתחושות הכלה. ליהי לא יכלה להמיר, כהרף עין, של נסיגת המצלמות אל ירכתי האולפן, את עומק האשליה בשיבה אל המציאות. ונותרה שבויה בכלולותיה בין קירות קלקר ווילונות פלסטיק שמשתלשלים מתקרה גבוהה ושחורה שמבותרת במסילות ומהן צונחים מיקרופונים. 
עוד דקה ועוד סדרה של נשימות עמוקות, וליהי חזרה לעצמה ושבה להיות עוד אחת מלהקה סתמית של שחקניות צעירות, בתחילת הוויה דולורוזה שלהן. ברכיה כאילו פקו והיא בלעה רוק שהציף את גרונה וכמעט שהשתנקה, בעוד פרץ של ספקות מטלטל אותה: איך זה היה? איך הייתי? מקווה שלא פישלתי בגדול? ואולי, הלוואי שזה רגע הפריצה שלי קדימה? 
מי שלמזלו או שמא להוותו אינו נתין, או למצער תושב של קבע בעולם ההזוי הזה של אשליות ואכזבות, של שקיעות וזריחות ושל דשדוש ודריכה במקום והזדמנויות נפלאות, לעולם לא ישיג מוחו עד כמה זעירה ושבירה היא נפשם של ה'כוכבים' וכמה עצומה התלות שלהם במילות עידוד, במחמאות ובאהבה. עד כמה הם מועדים לשקוע בתהומות של פחד מכישלון ועלולים להתפרק לרסיסים אם לא ימולאו מאווייהם לתהילה ולו רק לגעת בשוליה. 
ואז צהלה לקראתה אווה הבימאית. "היית עשר. כל הכבוד." אמרה ואספה אותה אל חיקה בידיה החזקות. ואחר כך כמו לפי כללי טקס ניגשו שלושת הצלמים ונישקו אותה על לחייה בהתפעלות. "יופי של ביצוע." "התרגשתי," הוסיף אחד. והתסריטאי קרץ לה, חרץ את לשונו ואמר, "אני מת עלייך. מלכת בני ברק. בשביל כלה כמוך אני מוכן להיות דוס. אז מה את אומרת?" 

מכשפה 

לילה חמים והביל אך זה נולד בשוב ליהי לביתה עייפה אך לבה טוב עליה. כאב אחז בה בגבה ומרוב 'טייקים' עברה ברגליה רְעדה בגלים קצרים וכל שרצתה היה להנחית את גופה באמבטיה קוצפת וחמה ואחר כך לישון ולישון. הסירה את בגדיה מעליה וכאשר נותרה עירומה חזרה להיות הכלה הבתולה המהוללה מעיר הקודש בני ברק תיבנה ותיכונן במהרה בימינו אמן, ונרתעה. נדמה היה לה כאילו מישהו מתבונן בה פעור פה. לכן כיסתה בידיה את מערומיה ותרה אחרי החלוק של הכלה. אלא שחלוק לא היה ולא נמצא מעולם ב'גרדרובה' שלה. ואז פיעם בה הרגש המיוחד שהמציאה לכלה מ'בית יהודי טוב', מין הלך נפש שיש בו תשוקה וגם רוחניות. אלא שבבית וללא מצלמות והוראות הבימוי כבר לא ידעה איך מכילים אותו, וסברה שאולי כך מרגישים מי שעברו התעוררות דתית. לא רק גופה רטט אלא גם רבדים בנפשה שהתגלו לה לפתע בלי שתבין את משמעותם.
עוד רגע עבר ועוד מבט בראי הגדול וליהי השיבה בצער את הכלה למיטתה במלון. שלא כפי שתכננה ויתרה על הרחצה ואחר כך חשבה שאולי מיאנה לקלף מעל גופה את הקדושה, היינו אותה הרגשה חסרת הפשר שיוכבד גיטה שחה לה בפנים מסמיקות שהיא נאפפת בה בעלותה במעלות המקווה והיא טהורה ומזומנת לבעלה. ליהי דימתה שהיא חשה זאת גם בלי שטבלה את גופה במים או הערתה עליה קילוחים עוקצניים מזרבובית ראש המקלחת. המקלחת לא תברח, אמרה בקול ופנתה אל הכיור בחדר האמבטיה והסירה מעל פניה את שאריות האיפור, המייק־אפ והאיליינר והרוז מהלחיים והאודם שעוד נותר לפליטה על השפתיים. בראי ראתה את ליהי האמתית ושוב לא התביישה על שהיא נהנית להסתובב בחדר ללא בגדים.
היא הרגישה צורך לטלפן ליוכבד גיטה ולשתף אותה בחוויה. אבל כשהרימה את השפופרת שמעה את הקול המרוסק המסמן שיחה שלא נענתה. 
"היי גברתי הנאווה. ילדתי הכועסת. אני רוצה להאמין שאת זוכרת עדיין איך אמא שלך נראית ונשמעת," שמעה את קול אמה מייסר ומרגיז כתמיד, "תפסיקי להיות ילדה רעה. ודי לנו עם המשחקים הילדותיים שלך. הגיע זמן שתרכשי לך סלולארי ואז אוכל גם לסמס לך. לפעמים נדמה לי שאני שכחתי איך את נראית בכלל. הוספת משקל? או שאת ממשיכה להרעיב את עצמך? אגב מה צבע השיער שלך עכשיו? אל תתרגזי. אני באמת לא דוחפת את האף שלי. סתם מתעניינת. תשמחי לשמוע שגמרתי אתו."
ליהי ניתקה בדיוק כשאמא שלה עמדה מדבר כדי לאסוף אוויר ולהיטיב את השיח מנזיפה למבשרת בשורה. 
"ממך אני עדיין לא מוכנה לשמוע כלום." אמרה ליהי כאילו אמה עומדת מולה.
יום אחד לפני שנים כלתה סבלנותה לאמה. ומאז בכל יום שעובר גובר עליה רוגזה. והיא צוברת, בצדק או שלא בצדק, באמתלות שווא ובטענות של טעם, עוד טיפה של טינה על גבי טיפה של רחמים עצמיים. האמא הזאת הביולוגית גידלה אותי בלי כל רגש. גידלה? בעצם לא גידלה ממש, אלא כאילו, כמו שמטפחים קקטוס בעציץ. ללא אבא. כל שידעה שהוא מת בארצות הברית, שלוש שנים לאחר לידתה, כשהשניים כבר נפרדו וכל אחד הלך לדרכו. ודווקא באין אב, סברה ליהי, אין מחילה לאם שמתמכרת לקריירה שלה ואינה מתמקדת בפעוטה שנפשה כמהה לאם שתפרוש את כנפיה עליה ותהיה לה אב ואם ואחות במשרה מלאה פלוס. בגלל אמה הורתה היא מתעבת את המכשיר הנייד. פעם אחת, כשעוד ביקרה בבית ללקט חפצים שלה ואמה הייתה במקלחת, שיחקה ליהי בנייד של אמא שלה וצפתה, שלא במתכוון, בסרטון שהציג את הגברת האם מדגמנת את חוה אמנו וזוכה לתשואות. באותו יום נפרדה ליהי מהמכשיר הנייד של עצמה, לא לפני שמחקה ממנו תמונות אחדות.
ועכשיו בביתה במקום להאזין להמשך ההודעה המוקלטת נסחפה להתרפק על יום הצילומים.
אווה בנתה את הסצנה כדרמה מתפתחת. כמה תמונות של הכלה תחת החופה. ואז לחדר במלון. תחילה המצלמה תעשה פוקוס על שמלת הכלה, תוך כדי שליהי משילה אותה מעל עצמה. ואז בחטף תגניב המצלמה מבט על ליהי ללא השמלה בהתעטפה בחלוק וליד הראי בוחנת את דמותה ומניחה על שיערה צעיף משי קטנטן. ליהי הסבירה לאווה ולעומרי כי אמנם כיסוי ראש הוא חובה רק בעת שהאישה יוצאת מפתח ביתה אל רשות הרבים. אבל כמו האישה הצדקנית 'קמחית' שבתלמוד שמעולם לא ראו קורות ביתה את שיערה ובזכות זאת זכתה ששבעת בניה יהיו כוהנים גדולים, כך עד היום מנהג 'ישראל סבתא' שגם בביתה תכסה האישה את שיערה ובפרט אם טרם דנה עם בעלה בסוגיה חשובה זאת של שמירה על 'דת יהודית'. "את המומחית," החמיא התסריטאי והוסיף "תבקשי שיוסיפו לך בּרוֹלֶר, קרדיט של יועצת לענייני כלות." 
ההסרטה התנהלה בהתאם לתסריט ולרישומי הבימאית. הכלה התפללה. החתן יצא סוף סוף מחדר האמבטיה. הוא הניח את ידו על ראשה ובירך אותה ואז נפגשו שפתותיהם לנשיקה הראשונה. תחילה בזהירות מהוססת וכאשר דעכה התמונה בפייד נראתה הכלה עומדת על קצות אצבעותיה והחתן מניח את ימינו תחת לראשה ושמאלו כאילו חובקת אותה. והנשיקה? הנשיקה תיראה לצופים כאילו לא תיפסק לעולם.
אחד הצלמים זמזם את נעימת השיר 'הנשיקה הראשונה' של גילה אדרי מהסיקסטיז ובגללו היו צריכים לחזור על תמונת הנשיקה בשנית. ליהי לא מחתה. כי גם הכלה האמתית בוודאי הייתה נהנית. ואפילו אווה הצטרפה בין לבין לשיר: 
שוב אינני ילדה קטנה 
בת עיניים תוהות, נוצצות... 
טעמתי כבר יין אהבה, 
כן, יין אהבה, גם יין נשיקות. 
אכן נושקתי רבות, 
כה רבים ביקשו שפתותיי, 
אך עדיין אזכור ברטט, בסוד 
אותה נשיקה ראשונה בחשאי. 
ליהי לא הכירה את השיר שהיה פעם להיט. ועכשיו בערב בביתה בשחזור המי יודע איזה פעם, נתפס באוזניה כ'מה־זה טיפשי', ילדותי, תמים ומשעמם. ובכלל טעם הנשיקה הראשונה התפוגג כבר מאז בכל העולם. עניין גדול נשיקה ראשונה. הסוד והרטט של גילה אדרי אבדו בתוך ים של נשיקות לוהטות ולא רק על השפתיים. אמרו לה שהזמרת הייתה בת חמש עשרה כשהלהיטה את הישראלים התמימים לשיר עמה ולשקוע בזיכרונות מ'הפיפטיז'. כיום הזה בנות חמש עשרה מספרות על הסטוץ השני. אז מה פתאום להתרפק על הנשיקה הראשונה?
מתוך תרעומת על פער הדורות שוב צפה בה זכר תרעומתה על אמה הטרחנית וההודעה המוקלטת שהיא קטעה באיבה. ומבלי משים חזרה והתחברה אליה. פעם האשימו את ליהי שהיא אוהבת להרגיז את עצמה. אז הנה זה בא.
"היי גברתי הנאווה. ילדתי הכועסת. אני רוצה להאמין שאת זוכרת עדיין איך אמא שלך נראית ונשמעת. תפסיקי להיות ילדה רעה. ודי לנו גם עם המשחקים הילדותיים שלך. והגיע זמן שתרכשי לך סלולארי ואז אוכל לסמס לך. לפעמים נדמה לי שאני שכחתי איך את נראית בכלל. הוספת משקל? או שאת ממשיכה להרעיב את עצמך? אגב מה צבע השיער שלך עכשיו? אל תתרגזי. אני באמת לא דוחפת את האף שלי. סתם מתעניינת. תשמחי לשמוע שגמרתי אתו. הוא כבר לא כאן. סילקתי אותו. כי די. עלה לי על העצבים. בינתיים אני לבד. לא יודעת כמה זמן. מנסים להתחיל אתי. זה מחמיא לי. אבל אני צריכה שקט. 
"אגב, הסוכן המאוהב בך מהדוגמניות מחפש אותך. נתתי לו את הטלפון. אז אולי תפסיקי לתעב אותי כל כך. אמנם זה מגיע לי. אבל יש גבול. אני רוצה לשמוע על הקריירה שלך. ביי."
ליהי החליטה בכל זאת לא להתקשר לגברת החשובה. אמנם נדמה היה לה שהקריירה שלה עצמה קפצה אתמול מדרגה. אז שאמה שלה, המכשפה הרעה, תתעסק עם הגברים שלה וגם תצטלם אתם ותמלא בשקיקה את התפקיד הבכיר שלה ותרד מעליה. 
בלילה חלמה ליהי שהיא מתחתנת עם סוכן הדוגמניות שחזר בתשובה והתעוררה בבהלה. 

נצח

"מה אתם חושבים עלינו?" ליהי שאלה לכאורה בלי הקשר. היא הלכה לבקר את יוכבד גיטה כדי להודות לה על תרומתה לעיצוב דמות הכלה. יוכבד אמרה לה כי היא שמחה לשמוע וכי היא מקווה שהסצנה תתרום לשיפור תדמיתם של החרדים בציבור החילוני. אבל ליהי העבירה את הנושא לתדמית החילונים בעיני החרדים.
"למה את שואלת?"
"אוי אל תהיי כזאת יהודייה שעונה על שאלה בשאלה."
"אני רוצה לדעת למה זה חשוב לך כל כך?"
"אני לא יודעת. השאלה הזאת סתם קפצה לי פתאום בראש. אתם שונאים אותנו? מפחדים מאתנו? אנחנו בכלל יהודים בעיניכם?"
יוכבד שתקה. השאלה הביכה אותה. הייתה לה דעה ברורה ומוצקה על 'היהודים הגויים' כפי ששמעה עליהם בילדותה, ועכשיו היא מחליפה דעות עם אישה מן העבר השני של העולם ועוד שחקנית בטלוויזיה הטמאה והאסורה. ואז מצאה תשובה שהייתה בה גם התחמקות וגם פשרה, ובעיקר קיוותה שבכך תיגמר השיחה, אבל היא טעתה.
"אנחנו מרחמים."
"על מי?"
"על כל מי שלא חי לפי התורה?"
"אבל למה לרחם?"
"כי אנחנו מאמינים בשכר ועונש ובהשגחה פרטית."
"כלומר שאנחנו נישלח לגיהינום ואתם תתקבלו בעדן?"
"זאת לא אמרתי."
"אז למה לרחם עלינו?" 
"ליהי, את בחורה מספיק חכמה להבין. מי שיש לו אמונה והוא חי על פיה, חושב שכל האחרים שוגים ואמורים לתת את הדין על כך. אז בואי נעצור כאן. צדיק באמונתו יחיה."
"טוב. אני רוצה לשאול אם לא קרה לך פעם שקינאת בנו?" 
עיניה של יוכבד העידו בהיפתחן לרווחה כי בת שיחתה אמרה דבר שטות שאין למעלה ממנו "לקנא בכם? על מה? את מתכוונת ברצינות למה ששאלת?" 
"בוודאי ברצינות," ליהי הגיבה אף היא בתימהון, כמי שאינה מבינה על מה מתגאה החרדית הזאת, על שחייה אפורים ומשמימים, על שהיא כבולה בתוך סד של איסורים לא הגיוניים. "האם אינך מבינה שהחיים שלנו לא כל כך מסובכים, שאנחנו לא עושים מסקס עניין כל כך נורא. שאין לנו פחד מעבירות שכתובות באיזה מקום אבל אינן מזיקות בכלל לאף אחד?"
שלא כמנהגה הגיבה יוכבד בלעג, "כלומר את רוצה להגיד שאתם חיים כמו חיות?"
"עכשיו העלבת אותי. אנחנו ישרים. הגונים. עובדים. לא גונבים." 
"גם אנחנו."
"אז למה את אמרת שאנו חיות?" 
"אמרתי כמו חיות וזה לא אותו דבר."
"זה אותו דבר. ובכלל האם אף פעם לא שאלת את עצמך למה אני צריכה את השײַטל הזה על הראש שלי? ואת הגרביים האלה גם בעיצומו של הקיץ? אף פעם לא התחשק לך לעשות עיניים לבחור וליהנות כשאת רואה שהוא משתלהב? מעולם לא נהנית מחולצה קצרה בלי שרוולים, שהידיים היפות שלך יהיו חופשיות? לבשת פעם תחתונים סקסיים שתראי כמו איזה אישה פתיינית ולא כמו איזה סבתא בת מאה? יש לי עוד הרבה שאלות אבל אני מתרכזת במה שעסקנו בו כל כך הרבה מאז התיידדנו."
יוכבד חששה להיכנס למלכודת שטמנה לה חברתה. וכי תודה שגם בראשה כבר עברו הרהורי עבירה, שלא אחת נקעה נפשה ממיני חומרות שמתפשטות בציבור שלה. לכן ניסתה לשכך את הוויכוח. "אני לא מתיימרת לייצג את כלל הציבור. גם אני בשר ודם. אבל את מדברת כל הזמן על הגוף ועל ההנאות הגשמיות ולנו חשובה גם הנשמה."
"כאילו שהנשמה שלנו היא של כלב? אנחנו לומדים, עוזרים לאחרים, תורמים למדינה, ממציאים המצאות, מחברים מחזות ועושים סרטים. זה לא נשמה? אני מבקשת שתדעי שהעגלה שלנו מלאה ועמוסה למרות שהיא חורקת."
"תביני חביבתי, כל זה טוב ויפה רק לשבעים שנה. היום אולי אפילו לתשעים. ואחר כך מה? כלום. הבל הבלים. אנחנו מאמינים בנצח. כל העולם הזה הוא פרוזדור לחיי העולם הבא." 
"כלומר שלא ניפגש בעולם הבא."
"זאת לא אמרתי. שום בן אדם וגם לא החכם והצדיק ביותר אינו יכול לחשב את החשבונות של הקדוש ברוך הוא. לפעמים מצווה אחת מכריעה לכף זכות. ואני מאחלת לך כמו שאני מאחלת למשפחתי שירבו זכויותייך. וזה תלוי רק בך."
"אבל בואי לא נוותר גם על העולם הזה."
"אני מסכימה."
ליהי ביקשה לסיים בטוב, "אוקיי. מה טוב שלפחות בעניין הזה אנחנו משדרות על גל אחד."
אבל יוכבד אמרה את המילה האחרונה. "בתנאי שתביני שהעולם הזה אינו שטח הפקר."

תסבוכת

ללא תעודת נישואין 

סיפור טוב מערבב לפעמים את הזמנים. ומשום שהפלגתי בעלילות רב שולם המזכיר, דילגתי על המשך השיחה שלו עם גאולה עמיאל בבואה לראשונה לבית הדין. להגנתי אומר כי עשיתי זאת מכיוון שחפצתי להציג לכם דמות שהולכת ונעלמת מן העולם: יהודי בעל צורה שהוא גם בר אוריין, וסופר סת"ם ועובד בבית דין, ובכל זאת בכל מהותו הוא אדם מן היישוב ואינו מן הפנאטים של ימינו. 
הנה אנו שבים לחדרו של המזכיר, בדיוק כשהוא פותח את החלון לאוורר את החדר.
ר' שולם שואל את האישה בנעימה של תלמיד חכם שמקשה קושיה, "והסדר גירושין כבר עשיתם?" הוא לא הפתיע אותה. לפני שהלכה לבית הדין עשתה גאולה עמיאל שיעורי בית. היא מצאה את ההנחיות של משרד הדתות הממונה על בתי הדין הרבניים. הן היו לכאורה פשוטות מאוד. אבל פרט אחד היה חסר לה. "תחילה יש לגשת למזכירות בית הדין הרבני ולהגיש הסכם גירושין ובקשה לגירושין ולקביעת מועד לסידור הגט."
לא היה לה הסכם גירושין. והיא סברה שתוכל לבקש לדלג היישר אל השלב הבא של התהליך.
היא בחרה בנתניה, משום ששם שכן בית הדין הקרוב לדירה ששכרה לאחר צאתה מן המכון. וציפתה, על פי מה שקראה בתקנות הדיון בגירושין, לטיפול יעיל ונמרץ ובשום פנים לא תסכים לשלום בית.
היא מצאה כתוב בהנחיות כי "במקרים נדירים בלבד, הדיינים יסברו, כי אין לקבל את הבקשה כבר בדיון, אלא ליתן לכם שהות כדי לבדוק האם יש סיכוי להשכין ביניכם שלום בית כדי לנסות להציל את הנישואין." לא. אין סיכוי כזה. אמרה לעצמה. זאת לא שאלה של שלום בית. אלא של חיים ומוות.
בטענת שאלה של חיים ומוות שאמרה בחצי קול, ניסתה לשכנע את עצמה כי גם בית הדין יסכים עמה.
והמזכיר שאל, "אמרת משהו?" "לא." היא התחמקה.
"ואיפה ההורים?"
"אבא מת. אני מסוכסכת עם אמא. אין קשר."
"אני מקווה שהבאת אתך את תעודת הנישואין ואת הכתובה."
"כתובה יש," אמרה גאולה, "אבל אין תעודת נישואין." 
"לא קיבלת?" המזכיר השתומם, "את רוצה לומר שאין לך תעודת נישואין?"
"בחיי..." השיב בה קול מן העבר והיא תיקנה "לא. אין לי."
היא לא נרשמה לנישואין. כי לא ידעה שצריך להירשם ברבנות. ואיש לא אמר לה. האבא שלו, הרב בורמן, חיתן אותם. ולפי מיטב הבנתה, הכול נעשה כדין. היו שני עדים כשרים. הרב בורמן הביא אותם במיוחד והסביר לה כי הוא עושה זאת כדי למנוע ערעורים ואפילו רשם על הכתובה את הפרטים המלאים שלהם. והשתתפו בחופה יותר ממניין גברים. "ואפילו חגגו לי שבע ברכות כל יום." הוסיפה. 
זה מוזר מאוד אמר המזכיר ושאל אם בתעודת הזהות היא רשומה כנשואה.
"לא." אמרה האישה וליבה ניתר בהתלהבות. אולי היא בכלל לא נשואה? הרי התהליך הממלכתי לא נעשה כדין. ר' שולם הפיג את שמחתה. "כפי שאת מעידה הדבר נעשה כדין, עם טבעת ו'הרי את מקודשת לי' וכתובה ועדים. עדותה של אישה על עצמה קבילה לחלוטין. ולכן מבחינת ההלכה ברור שאת אשת איש. מכל מקום את זקוקה לגט. אבל אני חייב לדווח על מה שאירע לך לרבנות הראשית. אולי הבורמן הזה אינו מוסמך לרשום נישואין וזאת כבר עבירה על החוק."
גאולה שתקה. מבחינתה שיעמידו אותו לדין ולא רק על התהליך אלא גם על הרמייה.
"ואיפה הוא? אני מתכוון אליו, לצד השני. זה ששם לך על האצבע את הטבעת. היום כבר לא אומרים בעל אלא האיש שלך. את יודעת שבלי האיש אין גט לאישה."
"יודעת, אבל באתי עם עצמי."
"אם אתם לא רוצים לבוא יחד. אז שיבוא לבד ורק אז אפשר להתחיל לדבר על תיק."
"הוא לא יבוא."
"את מחליטה בשבילו?"
"כן."
"תביני גברת צעירה. אין זה מקובל."
היא התרעמה, "גם לא מקובל שהבעל הצעיר משוגע."
המזכיר החל לאבד את סבלנותו, "זה את אומרת."
"הפרופסור אומר."
"וההוא שלך, שלפי דבריך הפרופסור מאשר את מה שאת אומרת, יודע שאת רוצה להתגרש?"
גאולה התאמצה שלא לפרוץ בבכי וקולה כמעט לא נשמע, "לא."
"אז שיבוא ונשאל אותו."
"הוא לא יבוא."
"לא יבוא?"
"כן. כלומר לא."
"למה?"
"ככה," אמרה והתייפחה.
המזכיר לא הרפה, "ככה אינה תשובה."
"אסור לו."
"שלא תגידי לי שהוא בבית הסוהר?"
גאולה מחתה את דמעותיה. הדו קרב המילולי העיר בה את יצר ההתנצחות, "תסלח לי, כבוד הרב אבל חשבתי שלרבנים ודיינים יש יותר שכל. הרי אמרתי לך. הוא משוגע."
"כולם משתגעים כשהם באים לבית הדין."
היא מתחה את גופה, מתאמצת להראות פנים מלגלגות, "אני לא משוגעת אם לכך כבוד הרב מתכוון. אבל למשוגע יש קבלה. אישור חתום שהוא נמצא עכשיו בהסתכלות ממושכת בבית החולים 'נפש בריאה'."
ר' שולם שתק. מבוכה אחזה בו. "אני מתנצל," לחש, "אל תבכי. אני צריך להבין את המצב. אז סליחה."
ועם כל זאת ר' שולם התקשה לקבל את דבריה כפשוטם. האישה היפה אמנם חוזרת בתשובה, אבל בכל זאת לא 'התענתה תעניות', ואם כן איך נפלה בפח והתפתתה להתחתן עם משוגע? האמנם המהפכה שחלה בחייה וטלטלה את נפשה ובלבלה את רגשותיה והחדירה בה אמונה ואהבת הבורא, עשתה אותה לחסרת בינה? 
כשהבחינה בעיניו שנפערות בתמיהה והבינה את פשר הדבר, גם היא תמהה. נזכרה במה שהמחזירים בתשובה החדירו בה, שחוזר בתשובה הוא בבחינת תינוק שנולד. ואז קורה דבר פלא. חל בו שינוי והוא הופך להיות בריה חדשה שלא טעמה טעם חטא. ואיך זה יכול להיות? בדיוק כמו אצל תינוק במעי אמו שרגע לפני שהוא מגיח ממעי אמו לנשום את אוויר העולם בא המלאך גבריאל ומכה על שפתו העליונה, חופר בה גומה ומשכיח את כל תורתו שלמד במעי אמו כשנר דולק על ראשו, כפי שהמדרש אומר. כך אם החזרה בתשובה נעשית מתוך כוונה טהורה, אמר לה חכם אחד, בא המלאך גבריאל וחובט באותה גומה ומשכיח מן היהודי החדש את כל רשעותו אשר למד עד אז. ואם כך הדבר, למה בכל זאת פעלתי כמו מוכת ירח שנפלה על הראש?
היא סיפרה למזכיר כי לא שיתפה את אמה במה שעבר עליה ועל נישואיה דיווחה לה במכתב רק לאחר שתמו שבעת ימי המשתה. "אף פעם לא היינו קרובות זו לזו באמת. הייתי ילדה רעה ומיררתי לה את החיים."
היא לא הזמינה לחתונתה אף לא אחד מחבריה וחברותיה שמכבר. גם לא את הידידות החדשות מבני ברק. גם מהן המליצו לה ב'שובנה בנות' להתרחק. שמה מלידה נעקר ושם חדש ניתן לה. ובלשכתו של המזכיר כשהיא מנסה לתמצת את תהפוכות חייה בקיצור נמרץ צרם לפתע קול מאופל את מוחה. קולו החד והצלול והמאושר של הרב בורמן מבשר ואומר: "גאולינקה. בתי. את ברייה חדשה. טהורה. נקייה מכל רבב. תמימה ואין בך דופי. שמחי וגילי על שבורא עולם אוהב אותך." אבל גם הבורא לא רמז לה כי חננאל נזקק לתרופות. אז אולי באמת הבורא כבר לא אוהב אותה.

בעזרת אורנה

פעימות של בושה, חרטה וכעס היכו ברב שולם. כעס משום שלא דיבר עם האישה שלפניו בנועם. הוא ביקש לכפר על חטאתו זאת, כי רבתה בעיניו ולחוש לעזרתה. היא זקוקה להרבה רחמי שמיים משום שהיא תלויה מעתה בדיינים. לא אחת נושאים הדיינים את שם שמיים לשווא כדי להצדיק את רשעותם או פחדיהם. הבעיה באמת קשה. גם אם טירופו של הבעל אינו כצעקתה, בכל זאת קבלת גט מאדם שיש חשש כי דעתו משובשת היא תסבוכת הלכתית חמורה.
"אני מתנצל. גברת צעירה. אם דיברתי אתך קשות. את אמרת בית חולים לחולי נפש. זאת אומרת, באופן פתאומי את מתכוונת, או שלא?" 
"לא. בכלל לא פתאומי. אני לא ידעתי. אבל בבית החולים 'מרפא לנפש' הכירו אותו. ואפילו מצאו בארכיון שלהם דיאגנוזות ממי שטיפל בו בניו יורק. רק אחרי זמן גיליתי שהוא חי על כדורים. אתה אולי לא יודע אבל למחלה שלו אין תרופה. הוא נולד עִמה והוא ימות והלוואי עכשיו אִתה. הכדורים היו רק בשביל ההרגשה הטובה, לא לרפא. אחר כך הפסיק בכלל לקחת. אולי בגלל החתונה. אני לא יודעת בדיוק מתי הוא חזר לכדורים. כי בגלל ההפסקה הוא איבד שליטה. הרופא אמר שאולי זה שילוב של כל הדברים. כדורים ללא סדר. הרבה בלגן והתרגשות, ופתאום יש אישה על הראש. אז אתה מבין על מה אני מדברת?"
"בבית הדין הרבני שומעים כל מיני צרות ומחלות," רב שולם נאנח, "שלא נדע. אבל על מקרה כזה לא שמעתי. היו לנו מקרים של חולים במחלות נוירולוגיות וכל מיני נשים או בעלים היסטריים. אבל לא מקרה כזה. את באמת הסתבכת."
"אתה מספר לי. אתה יודע בשבוע אחד איבדתי שלושה קילו."
"אני לא רוצה להשלות אותך," רב שולם התלבט עד כמה רחוק הוא יכול ללכת בתיאור הצפוי לה, "הטיפול עלול לקחת הרבה זמן והרבה עצבים." ואז השתתק וגאולה הבינה שהוא רוצה לעזור לה ואכן פניו אורו. "אני יודע מי תוכל לייצג אותך. להורים שלו אני מבין יש כסף. ואם ירצו הם יעמידו נגדך סוללה של פרקליטים מהשורה הראשונה."
"גם לי יש כסף," הגברת התגאתה, "עבדתי ועשיתי בוכטות של כסף."
"מצוין," אמר המזכיר, "אני מציע לך לפנות אל אורנה תשבי, היא הכי מתאימה למקרה שלך. תאמיני לי." רשם בעט נובע על דף רשמי של הנהלת בתי הדין הרבניים את מספר הטלפון במשרדה.
"אישה טוענת רבנית?" היא נדהמה.
"היא לא טוענת רבנית. היא עורכת דין מעולה. תגידי שאני שלחתי אותך אליה."
גאולה ביקשה לדעת אם היא תסכים לקבל אותה, והוא ענה לה כי הגברת תשבי אוהבת אתגרים וגם כסף.
רב שולם אמנם לא ראה בגברת בת שיח לדון עמה על מצב בתי הדין. אבל לא יכול היה לעמוד בפיתוי ולשחרר קצת 'קיטור' כפי שסיפר אחר כך לזלדה זוגתו בעת ששיתף אותה בחוויותיו. 
"אל תצטטי אותי," אמר לאשת המשוגע, "כדאי שתדעי שהדיינים לא באים תמיד לבית הדין. לא כולם. אבל מספיק אחד מהסוג הזה בהרכב ואין לנו ברירה אלא לצעוק 'חי וקיים'."
את הביטוי הזה לא הכירה לכן שתקה והוא הוסיף שמן למדורה שהחלה בוערת בו, "והם בכלל לא אוהבים לטפל בגטים. אומרים שזה מסוכן מאוד מבחינת ההלכה. הם פוחדים שמא הגט שיערכו לא יהיה כשר לפי כל החומרות. לפני שנים הייתה לי הזכות לשרת את הדיינים הזקנים שבאו מהגולה או את אלה עם הניסיון מ'היישוב הישן' והם לא פחדו. אבל היום העולם השתנה והדיינים מתייראים לערוך גט. אפילו לאנשים נורמליים לחלוטין. הם פוחדים שמא בגלל הגט ייוולדו ממזרים. הם חוששים אולי יש ספק־ספקא בגט שהם עורכים, או שהבעל לא מתכוון ברצינות. אבל אני אעזור לך. הרב ברקאי אב בית הדין שלנו הוא מהדור הישן וסבא שלו היה דיין בווילנה. אבל מיידלע, את לא כועסת שאני קורא לך ככה, לא יזיק אם תתפללי קצת. את צריכה הרבה סייעתא דשמיא." הוא לא גילה לה כי הרב ברקאי הפך לאישיות בלתי רצויה במועצת הרבנות הראשית מאז שהציג את שיטתו להקלות בהתרת מסורבות גט.
צר היה לו לרב שולם על האישה המסכנה. הרב ברקאי יבין את מצוקתה והוא אמיץ. אבל חברי ההרכב יקשו על אב בית הדין. מאז האשים, בכינוס דיינים, את הממסד של בתי הדין ואת מועצת הרבנות הראשית שהם מתעלמים ממצוקת מסורבות הגט והעגונות ומתייראים מפתרונות הלכתיים יצירתיים, מתאנים לו בצמרת הרבנות. מפזרים רמזים שהוא נוטה לרפורמים ומזלזל בהלכות אישות. באמתלות שונות העבירו מבית דינו כמה דיינים ותיקים לבתי דין באזורים אחרים והציבו אצלו שני דיינים לא מנוסים. הלשונות הרעות אומרות שהחדשים קיבלו כושר דיינות בנסיבות לא ברורות וכי הושיבו אותם על ראשו של הרב ברקאי כדי שיקשו עליו וימנעו ממנו לפסוק לפי רצונו. 
רב שולם נאחז בדברי קהלת "וְהָאֱלֹהִים יְבַקֵּשׁ אֶת נִרְדָּף" גם כדי לקוות שהרב ברקאי ייחלץ מרודפיו וגם למען האישה המסכנה שעמדה לפניו, כתפיה שמוטות ופניה מכורכמות.
"אוי. אני רואה שאת ממש רועדת. אפשר להציע לך קפה או תה? יש לנו ביסקוויטים. מהתקציב של הקופה הקטנה ובהכשר בד"צ." 
"תודה. אני יותר מדי עצבנית בשביל לשתות. אז מה אתה מציע?"
"זה לא יהיה פשוט. אם הוא חולה הוא לא יכול לתת גט. צריך לחכות עד שהוא יחלים או שתחול אצלו רגיעה. ורק אז אפשר. אבל אסור לאבד תקווה מיידלע."
"תראה אדוני כבוד הרב כלפי חוץ לא רואים שהוא חולה," הגברת עמיאל ביקשה קודם כול להרגיע את עצמה. "אני לא גיליתי בהתחלה. והוא גם מבין מה שאומרים לו. הוא מסוגל אפילו קצת לעבוד וללמוד."
"אז למה אמרת שהוא משוגע?"
"כי הוא סובל מהפרעה קשה." 
כמי שאינו בקיא בטיב מחלות בכלל ונפש בפרט, הפטיר ר' שולם, "טוב נעזוב את זה. כרגע את נשואה וצריך למצוא דרך לשחרר אותך. נו, הרי בשביל זה אנחנו קיימים." ולעצמו אמר: הצרה היא שהרבה דיינים אינם מבינים מדוע משלמים להם משכורות כמו של שופטים בכירים ויהיה להם מאוד קשה להסתדר עם הבלגן הזה.
לאשתו אמר המזכיר, שהרי נהג לשתף אותה בתהפוכות יומו, שהמקרה של הגברת מלמד שיש משהו לקוי במתכונת השידוכים אצל החוגים שקובעים את הזיווג לפי רצון ההורים ואינם מתחשבים בדעות בני הזוג. אם כי הוא מסכים עם הגברת אשתו שהקיצוניות האחרת נוראה בפני עצמה. "לפני שבוע היה לנו מקרה של זוג ששלוש שנים לפני החתונה כבר גרו יחד. ואת יודעת שלא כולם הולכים להתחתן אצל יאיר לפיד או נוסעים לקפריסין. ההורים רצו חתונה עם סושי וטאפסים ויש היום קאווה כשרה בשביל שהרב לא יברח באמצע. אם כי הרבנים רוצים להרוויח כסף והם עוצמים עין מהכלות החצי ערומות ודי להם בכיסוי דק ושקוף. גם אצל זוג שהכלה עם בטן בולטת מביאים תזמורת עם רמקולים, ואנחנו הרי שמענו שנינו בחתונות שאת ההמנון של נטורי קרתא שרים בכל החתונות, גם בכאלה שאחרי שהרב הולך הכלה מורידה את ההינומה והכול אצלה שריר ובריר וחי קיים." הוא צחק ואשתו תלתה בו עיניים זעופות. 
שולם התחיל לשיר, 'אנחנו מאמינים בני מאמינים'. איזה מאמינים ואיזה בני מאמינים? אוי ואבוי לנו לאיזה מצב שהגענו עם מאמינים כאלה, נרשמים לנישואין ואחר כך נרשמים להתגרש. 
המקרה של האישה היפה שבר לו את הלב. ממש חילול השם. ניצול ציני וחוסר לב. איך מרשים לעצמם רשעים ארורים לנצל אנשים שמחפשים תיקון וחזרה בתשובה? והיום בכלל כל צרוע וכל בור מכריז על עצמו שהוא מומחה ל'קבלה מעשית' ומחלק קמיעות. ובגלל המספר הרב של טיפוסים מבקשי רוחניות פותחים כל מיני נוכלים מוסדות ומכונים. 
"תהיי חזקה ואל תיקחי ללב," ניסה להרגיע את גאולה. 
אלא שהיא לא נרגעה. פניה האדימו ועיניה התכווצו והיא בכתה בכי חרישי. הוא חשב שהיא זקוקה לחיבוק אבהי. אבל תפקידו לא התיר לו לעשות זאת. ובכלל היום, עברה בו מחשבה, חיבוק לאישה זרה. השם ירחם. הטרדה מינית. לא רק שייחשב בעיני אשתו והדיינים כמי שחוטא ב'אביזרייהו דעריות' אלא שעוד עלולים להאשים אותו בהטרדה מינית. ובכלל מי יודע מה היא באמת האישה הזאת. תמיד יש לשמוע את הצד השני. אבל זאת המטלה של הדיינים ולא של המזכיר.

בלי שדים מהעבר 

מזכיר בית הדין בנתניה טלפן לאורנה תשבי ואמר לה, "יש לנו מקרה קשה ולדעתי את נולדת בשביל התיק הזה."
"אפשר לדעת מה הסיפור?" שאלה אותו. 
"תביעת כפיית גירושין על סמך טענת מקח טעות." 
"זה עסק ביש," אמרה, "אני מכירה את הפחדים שלכם טוב מאוד ואל תיעלב." "אני לא נעלב," ענה, "לכן אני מציע לך את התיק, ולא לאיזה טוען רבני שחושש להתעמת אתם. האישה בודדה ומיואשת וכנראה עברה משבר קשה."
"חוזרת בתשובה אולי?" שאלה תשבי. 
"אלא מה?"
"והיא תוכל לשלם או שזה עוד מקרה של גמילות חסד שאתה מדביק לי?" פקפקה הפרקליטה. 
"לדבריה תוכל לעמוד בתשלום שכר טרחה. אבל אל תגזימי," רב שלום סגל הכיר גם הכיר את להיטותם של 'עורכי הדיינים' והטוענים למיניהם וגם של אורנה תשבי לתשלום הגון, וממילא את נטייתם להאריך בדיונים ולהסכים לישיבות רבות ככל האפשר. 
"אשתדל. תספר לי עליה."
"היא מאוד מוזרה. לא סיפרה דבר על חייה הקודמים. ויש לה כנראה עבר לא ברור. נדמה לי שהתאכזבה. ואמרה לי כשהפרשה תסתיים והיא תהיה חופשייה היא מאמינה שתשתחרר מהבושה ותחזור לעצמה. שמה גאולה עמיאל, כנראה שם סמלי שקיבלה ב'מחנה הגאולה' של הכת שלה."
"ואתה רוצה שאני אגאל אותה?"
"הלוואי. היא נגעה לי בלב. נפש אומללה שזקוקה לתותחית כמוך ולא לבוגרת אולפנה שגמרה קורס טוענות רבניות ובטוחה שהיא יכולה לנצח את הדיינים." 
"טוב שאמרת לי."
כעבור ימים אחדים כשגאולה התקשרה אליה בטלפון, אורנה היססה.
"אני מבינה את מצבך. מזכיר בית הדין ביקש שאקח על עצמי את הייצוג שלך. תביני אני לא אוכל לייצג אישה שלפתע פתאום יגיחו שדים רדומים מהעבר שלה, בלי שאדע עליהם מקודם. יותר מכל דבר אני שונאת להפסיד במשפטים בגלל הטמטום של הלקוחות שמסתירים ממני את האמת."
"את יכולה להיות רגועה," גאולה השיבה, "אני לא עבריינית נמלטת. לא הייתי נשואה. איני תובעת כסף ואפילו לא פיצויים. קבלי אותי כמו שאני. אני מקווה שיום יבוא ואתייצב לפני המראה ואתבונן בעצמי ללא בושה. אני בעלת אמצעים. ואשלם לך כל מחיר שתבקשי ובמזומן. ביטלתי את כל הצ'קים שלי וכרטיסי האשראי."
אורנה תשבי כיבדה את רצונה ולא לחצה עליה להתוודות וקיבלה על עצמה להיות לה לפה ולנסות ולשחרר אותה מאחיזתו של הבחור המסכן, וזאת כמובן אחרי שתבוא אליה למשרדה.

אונס

הכול מחדש 

"יום קשה ונורא עבר על כוחותינו בצפון," המשפט הזה של הכתבת הצבאית ברדיו במלחמת לבנון השנייה נצרב בתודעתה של יוכבד גיטה והיה עולה בה, בלי שתדע מדוע, כל אימת שסדר היום שלה היה משתבש, או שהייתה תקלה יוצאת מתוך ידיה. 
גם אותו יום, שבו מתרחש חלק זה של סיפורנו, היה כולו בוקה ומבולקה. "אוי ווי כנראה טעיתי בבוקר במספר הפעמים ששפכתי מים מהכלי על הידיים בנֶגֶל וָסֶר," אמרה יוכבד גיטה לעצמה בשעות הצהרים המאוחרות של אותו יום רב תלאות. כאילו שקמתי על צד שמאל. שלוש מורות לא התייצבו למשמרתן משום שלקו במעיהן בסעודת 'שבע ברכות' של מורה אחרת בבית הספר. האשם: סלט ביצים שהתבגר על השולחן עד שחיידקים רבו בו. אחר כך טילפנו מהתלמוד תורה שאיצ'קלה הקטן שלה קיבל חום גבוה. ואם לא די בכל אלה בדרכו חזרה לכולל, החליק בעלה על קליפה גסה של בננה, ובחסדי השם כי רבו לא שבר את הרגל אבל עיקם את הקרסול וקשה לו ללכת. והלוואי שלא יצטרך גבס. ומה עוד יקרה עכשיו? הטרידה את עצמה בידיעה כי הצרות דרכן לבוא בצרורות. ואף כי סברה שנגמלה מן החשש מעין הרע, כרסם בה החשד שמא השכנה החדשה בקומה שמעליה שהיא אלמנה וערירית, היא שהטילה בה את קנאתה 
ומרי לבה.
צלצול הטלפון קטע את מנוחתה. כבר קיוותה שסאת תלאותיה הוגדשה דיה. אך לא. בתחילה לא זיהתה מי המתקשר ולא השיבה. אבל כעבור דקה שוב נחרדה למשמע הצלצול הבלתי פוסק. לבה ניבא לה רעות. הפעם ענתה. ומיד ידעה כי זאת ליהי שחוברת, אף היא, לכל מקטרגיה ומבקשי רעתה, ביום נורא זה שעובר על כוחותינו בבני ברק. כבר בחילופי השלום והמה שלומך הבינה שאכן עת צרה היא לבת יעקב ומי יודע אם תיוושע. הצליל התל אביבי המאנפף נעלם מקולה של המתקשרת והיא נשמעה מהססת ורועדת, "סליחה. גברת גרינשטיין אולי יש לך רגע בשבילי?" והיא קלטה נימה של בקשה נואשת לעזרה. רק הצאַצקעלע הזאת חסרה לי היום על הראש.
"כן חביבתי," יוכבד לא עשתה שקר בנפשה. ולא אמרה יקירתי. או מותק שלי. היא סלדה מן המנהג החדש שבא לעולם שכולם נעשו יקירים זה לזה, וכל אימת שנפגשים מקדימים נשיקה למה נשמע. מדלגים מלחי אל לחי וטופחים קלות על הגב כאילו שלא ראו זה את זה מאז השואה. ואז מספרים זה לזה על דברים 'מה־זה מדהימים' שחוו, ועל בגדים משגעים שרכשו במחירים מזעזעים. וכיוצא בכל אלה עלילות ותשבחות מלוא הטנא. יוכבד סלדה מן הנגע הזה שפשה גם בין חברותיה ובמשפחתה. היא נהגה על פי הדרך הטובה שעל האדם לבור לו כל ימיו, מתינות ונעימות. מאז עמדה על דעתה הקפידה שכל אמירה ועשייה תהינה שקולות ומדודות. וכל עניין יהיה נקי מהפרזה וחף מכל נדנוד של אבק לשון הרע. שכן כפי שהורו בעלי המוסר, אפילו שקר לבן למטרה נאצלה עלול חלילה לפגוע בנימים העדינים של הנפש ולפרום אותם כך שתהיה פרוצה לכל רוח.
"חביבתי מה קרה?"
"אל תשאלי. גברת גרינשטיין. את לא תאמיני. עברתי היום אונס קשה ואני מה זה מרוסקת. מפורקת לגמרי."
"אוי ואבוי. הודעת למשטרה?"
"לא."
"ומה אמר הגינקולוג?"
"לא הלכתי."
"את אולי רוצה שאזמין ניידת?"
"רק זה לא. תביני זה לא היה אונס 'על רטוב'. אלא 'על יבש'." יוכבד לא הבינה במה דברים אמורים, שכידוע וכמובן לא תרגלה בצבא תרגילים 'על יבש' בלי אש שרק אחריהם יוצאים להתנסות, כדין אימונים 'על רטוב', בתרגיל ממש ומסתערים באש חיה על הגבעה. ולכן דאגתה גברה שבעתיים וגם רחמיה נכמרו. מסכנה. אונס אישה על יבש קשה מאוד, קשה שבעתיים מאונס על רטוב. זאת מבינה אפילו אישה מבני ברק.
"את פצועה. מדממת?"
"לא. זה היה בסצנה."
"לא מבינה."
"זה היה החתן שלי בליל הכלולות."
"סיפרת לאמא שלך?"
"לאמא שלי?"
"אז דיברת עם חברות?"
"אלה יחשבו שנדפק לי השכל. כל העיר תצחק ממני."
יוכבד גיטה התבלבלה הרי כבר צילמו ומאוד התפעלו מהמשחק שלה בקטע של הכלה החרדית. אז מה קרה ומה פתאום חתן? יוכבד התגברה על עייפותה. ליהי כנראה בהתקף. אולי סמים. אולי אלכוהול, "את רוצה שאבוא?" 
"זה יהיה נפלא אם 'תהיי לי אם ואחות'," ליהי התמוגגה. יוכבד, כיתר יוצאות 'בית יעקב' לא התוודעה אל שירי ביאליק, ובכל זאת ועל אף היום הקשה שחוותה, מיהרה לתל אביב, להיות לליהי אם לא 'קן תפילותיה הנידחות' לפחות משענת ואחיסמך.
לבחורה הזאת יש כסף טוב והרבה טעם טוב, חשבה יוכבד גיטה כשירדה מהמונית ברחוב החשמונאים ופסעה מודאגת על מדרכה נקייה לעבר בניין חדש. את תשומת לבה משכו העצים הפורחים והגינות המטופחות וגם המרפסות עם הסוככים התואמים. לפתע נדמה לה הרחוב שלה בבני ברק, עלוב ומוזנח עם המרפסות הסגורות בכל מיני סגירות, והמבואות עם הזכוכיות המנופצות, המרצפות המבוקעות ועגלות הילדים הגודשות את חדר הכניסה ועם תיבות המכתבים הפרוצות, כמו בשכונת עוני ברובע מרוט בעיר נידחת. גם הבשומת הפרחונית בחדר המדרגות שונה לחלוטין הייתה מריח החיתולים המושלכים ליד פח האשפה והאבק הפורח וריח התבשילים הרובץ על האוויר ומעקות המדרגות שהצבע נשר מהם בשל משחקי הילדים. 
ליהי המתינה לה ליד פתח המעלית, חיוורת, לבושה בחליפת טרנינג. יוכבד הבחינה באור שהחל לעלות בעיניה הכבויות של ליהי.
ליהי חיבקה את יוכבד המופתעת ופרצה בבכי. "אני כבר מבינה מה שעוברת אישה שתוקפים אותה. אני מרגישה מלוכלכת."
יוכבד הביאה אתה חפיסת שוקולד שוויצרית (בהכשר בד"ץ) והגישה לליהי. כך היא מנחמת את עצמה בהיותה זקוקה לעידוד, מניחה לריבועי השוקולד להתמוסס בפיה ולהתמהל בדמה, מעוררים ומרגיעים כפי שרק שפע של גלוקוז או סרוטונין יכול להביא נוחם למוח מיוסר. "תאכלי, תנוחי, תנסי לחשוב על דברים שאת אוהבת ואחר כך אולי תראי את העולם בצורה ורודה יותר." 
ליהי מוססה בלהט את הקוביות הרכות על לשונה וכשעלו בדמה דימתה שהוטב לה ואמרה ליוכבד גיטה, "בואי שבי לידי. אני זקוקה למשהו שיוציא את הקור מעצמותיי. אל תדאגי אני לא מבקשת שום דבר פרט לחמימות. אולי אצליח לעשות לי סדר בראש."
אחרי הצילומים ומרוב הפרגון שקיבלה החלה ליהי לרחרח בדבר תפקיד חדש באחת הסדרות. היא קיבלה מאווה העתק על דיסק און קי של סצנת הכלה המהוללה וציפתה לישועה. אבל אז קפץ עליה ועל אווה רוגזו של מנהל התוכניות של הערוץ. 
אווה ביקשה מליהי לבוא ולצפות בהצגת הפרק הערוך בפני מנהל התוכניות, הוא הוא הגאון התורן אשר עיצב את הערוץ ובחושיו החדים קידם אותו להיות המוביל בערוצים.
האיש צפה בפרק בשקט ולא אמר דבר. אבל ביקש לראות שנית את סצנת הכלה החרדית. ואז כשהחתן שוב מרפרף על פיה של הכלה והשכינה כאילו שורה עליהם, והוולס של צ'ייקובסקי מפליא לדמות את השניים לשני ברבורים לבנים שעושים אהבה באגם קסום, התפרץ האיש כמו טיל שיוט בגיחו מחרך השיגור בצוללת אטומית. קולה של ליהי רעד בהזכרה, "הוא בדרך כלל גבר לעניין, חביב, חברי ורגוע. אבל הפעם משהו עקץ אותו בין העיניים. תארי לעצמך. איזה תדהמה אחזה בנו. 'פאק יו, פאק יו, פאק,' הוא זעם, וריסק את השלווה האידילית כשהוא מקפץ מרגל לרגל. זוועה. כל מי שיראה את השמאלץ המגעיל שלכם יברח ישר לערוץ 10. תגידו לי. זה מה שהמוח שלכם מסוגל להפיק?"
סבר פניה של ליהי זעק כלפיו, מה קרה לך? 
אווה חייכה חיוך עצבני. היא קיוותה שהמנהל החביב יחזור לאיתנו ויתאפס. הרי כל רואי הסצנה התפעלו מהתום והרגישות.
אווה ניסתה לומר משהו. אבל הבוס היסה אותה, "שטיסל כישף גם אתכם. כולם פתאום נהיים ל"ו צדיקים. 'סרוגים' ו'החצר' ועכשיו גם אנחנו. כאילו שכולנו עובדים בשביל השחורים. אנחנו מתעבים רבנים. כאילו שאינכם יודעים. הצופים שלנו סולדים מחברי הכנסת שלהם. הם יקיאו." 
"אבל רצינו להציג סצנה מן החיים. בדיוק כמו שאם היינו מצלמים חתונה פלסטינית היינו מנסים להיות אוטנטיים."
"אווה, את עושה טלוויזיה מסחרית. ולא זבל דוקומנטרי." 
עומרי הצטנף בפינתו. המנהל הכעיס אותו, "בנסיבות של הסדרה, בהתאמה למה שעתיד להתפתח, ועם מה שקורה לאישה הזאת בעתיד — זה מה שמתאים. האקשן והעירום וכל השערוריות שיבואו אחר כך שואבים את הכוח מהסצנה הזאת ויוצרים את הקונטרפונקט."
"קונטרפונקט סבתא שלך. אתה לא מבין כלום." צעק מנהל התוכניות, "עוד לא למדת דבר. וכנראה שגם לא תלמד לעולם. עד שתבין מה עושים כאן לא יישארו לי צופים."
"הוא באמת היה בלחץ," הסבירה ליהי ליוכבד, "כי הרייטינג ירד בזמן האחרון. וההכנסות מהפרסומת, חשש, ייפגעו. הוא צריך סקס ואלימות ובוז לדוסים. כי זה מה שהולך."
"מה אתה מציע?" שאלה אווה. "אני לא מציע," השיב המנהל, "אני קובע. אתם תצלמו מחדש. ובלי כל הבולשיט ואגם הברבורים. תריצו סצנה קשה של אונס. עם מוסיקה של שטראוס, לא זה המתוק מהדנובה הכחולה אלא הריכרד הנאצי של 'כה אמר זרטוסטרה', שנרגיש כמו בסרט 'אפוקליפסה עכשיו' קשה ומעיק. החתן נכנס לחדר כמו חיה ומוצא את הבתולה החיוורת מתפללת. הוא מנסה למשוך אותה. אבל היא כאילו מרחפת בעולמות. היא לא מבינה סימנים. היא 'רוּחְניקית', כמו שהדוסים החדשים מכנים את עצמם, והוא 'מחורמן לאללה'. הוא מתעצבן ומאבד סבלנות. מתנפל עליה ותולש ממנה בפראות את הבגדים שלה ומשכיב אותה. מצדי כשרואים לה פיטמה תורנית אפשר לסיים. זה יעבוד חזק. זה מה שאני מצפה מכם."
"אבל זה לא יהיה אמתי," ליהי התפרצה. 
"מאיפה את יודעת שזה לא אמתי? את לא קוראת בעיתונים על הצדיקים האלה שאונסים את הבנות שלהם? את תדאגי שזה יהיה אמתי. אני מקווה שלא שכחת."
"לא יפה," אמרה ליהי ונתקפה שיעול.
"תירגעי. תראי. אני אעשה ממך כוכבת." 
"אתה לא מפחד מהדתיים בממשלה?" ניסתה אווה לפתוח לו פתח לנסיגה. אבל רק הגבירה את תוקפנותו.
"שיקפצו לי," אמר המנהל, "הם כולם על המה שמו של סבא שלי. ואתם אל תפחדו. תצלמו מחדש את הסצנה הזאת. תנו לה כוח. שתהיה יותר וולגרית ויותר ברוטלית. בעצם אני אעשה את זה. אתם תראו איך שזה יעבוד."
מנהל התוכניות הודיע שהוא יביים את הסצנה.
"למה לא התפטרת?" שאלה יוכבד? "למה לא אמרת שאת לא מוכנה לשחק בקטע כזה?"
"כי אני מטומטמת. כי זאת הקריירה שלי. כי ברחתי מהדוגמנות. ואני שחקנית טובה. אז אמרתי לעצמי שזה באמת לא נורא. שמהתחלה היה אסור לי להזדהות עם הכלה. שסטניסלבסקי ילך לעזאזל. היום כבר לא שמים עליו. הוא התאים ל'הבימה'. אבל לא לטלוויזיה של היום." 
"אז למה את כל כך שבורה עכשיו? הלכת לתפקיד עם ראש בריא ונכנסת למיטה חולה. אני מתארת לעצמי שהביצוע היה מוצלח."
"בטח מוצלח. אפילו המנהל מחא לי כפיים."
"נו. אז אני לא מבינה מה הבעיה? באידיש יש פתגם שאומר כי 'הצרה היא שהכלה יפה מדי.' מה קרה פתאום?" 
"קרה ששוב הזדהיתי עם הכלה. ועכשיו אני מקיאה ובוכה. עברתי אונס משפיל ואכזרי."
"אז אולי את לא מתאימה להיות שחקנית?" העירה יוכבד וידעה שהיא עושה מעשה חסר לב.
"מה אמרת?" ליהי לא האמינה למשמע אוזניה.
"אמרתי שכנראה המשחק אינו מתאים לך. יש לך נשמה אחרת."
"אני לא מאמינה שאת אומרת לי דבר כזה," הזדעזעה ליהי. 

מנהל התוכניות תדרך את השחקנים. הסביר לשלושת הצלמים מה הוא רוצה מהם. קבע מי יצלם את התקריבים. מי יצלם את ה'לונג שוטים'. הוא תבע שהמצלמות ינועו בעצבנות כמו בסרטי המשטרה התזזיתיים האמריקניים. "אנחנו נצלם בטייק אחד. אין לי תקציב לבגדים חלופיים. את," אמר לליהי, "את צריכה להיות מופתעת. את לא יודעת מאיפה נפל עלייך הדבר הזה. מותר לך לצעוק, לשרוט, להרביץ לו. אם יהיה צורך, נתקן אחר כך. נצלם כמה שזה ייקח. אם תצליחו למשוך עוד דקה או שתיים אני אהיה מבסוט."
"ואז אני עמדתי וכאילו התפללתי, כמו בסצנה הישנה. ומתוך זה ששקעתי בדמות נבהלתי באמת כשהוא התנפל עליי. לא שמתי לב שהוא מתחמם ואז זה בא. הספקתי לראות שהוא פושט את המכנסיים. המנוול הזה אפילו לא פשט גרביים. חולצתו הייתה פרומה על החזה שלו. והוא הפיל אותי בצעקות: 'קדימה בייבי. יאללה. תני לי מה שמגיע לי'."
מעולם לא השפילו אותה כל כך. היא נלחמה בו. הוא קרע את השמלה שלה והיא כיסתה את עצמה. 
"הוא לחש לי באוזן 'את עושה את זה מצוין. כמעט כמו באמת.' ואני אמרתי לו 'שתוק חזיר. אם היה לי סכין הייתי חותכת לך.' הוא חשב שזה חלק מהתפקיד שלי. אבל לא. זה לא היה בתסריט. הוא גנח ואני צעקתי, 'מנוול רד ממני. קדחת אתן לך.' הרגשתי את האבר שלו ועוד יותר נאבקתי."
ליהי השתתקה. התבוננה בפניה החיוורות של יוכבד גיטה וזאת מלמלה מלמולים שליהי לא קלטה.
"אני לא יודעת כמה זמן זה נמשך ואז מנהל הבמה אותת לי בידיו שזהו גמרנו. 'אתם יכולים להירגע.' הוא צחק ואני על אף הלהט בפני הסמקתי. שהחתן יירגע. אחרת מי יודע מה יכול לקרות לו." ליהי כרכמה את פניה לטובת צחוק מר.
"וההם מעבר לזכוכית?" שאלה יוכבד.
"מנהל התוכניות היה מאושר ואמר לי על הקטע הזה מגיע לך פרס השחקנית הטובה של האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. הפרטנר שלי היה משולהב. אדום ומיוזע. הוא שתה מים קרים. אבל אני הרגשתי מבוישת ומושפלת. הוא ניגש אליי ואפילו לא הנמיך את קולו. 'ליהי היית גדולה מהחיים. אני מת לעשות לך את זה על באמת. לפי מה שהבנתי את בטח מסכימה'." 
ליהי הדביקה לשחקן־החתן שתי סטירות מצלצלות. אחת על כל לחי. מיהרה לחדר ההלבשה והחליפה בגדים.
"בבית התפרקתי והתקשרתי אלייך, אין לי אחות."
יוכבד ליטפה את ראשה. הדיבור והחזרה על כל פרט היטיבו עם ליהי ושחררו קמעא את הלחץ. עדיין נותרה נסערת, אבל חדלה לייבב.
"ברוך השם שהכול היה רק משחק," אמרה יוכבד.
"נכון. אבל בכל זאת."
שתיקה עמדה ביניהן. יוכבד התלבטה אם להיפרד או להישאר אתה. ואז שאלה אותה ליהי בלי שידעה למה, "תגידי את האמת את מאושרת?" 
"ואת מאושרת?" הגיבה יוכבד גיטה בשאלה על שאלה.
"אני רוצה להיות מאושרת. רוצה ולא מצליחה."
"אושר אינו תלוי ברצון. זאת תחושה פנימית שיש לה גורמים שונים. אבל מי אומר שצריכים להיות מאושרים?"
"אנשים נוסעים להודו לחפש את האושר."
"ומה קורה?"
"הם 'מתחרפנים', ענתה ליהי ויוכבד משום שלא הכירה את המושג שתקה. הודו היא עבודה זרה ואולי ליהי מתכוונת לאיזה אמונה באליל. ולכן ויתרה על השאלה אם ליהי כבר הייתה בהודו והסתפקה בשאלה הפילוסופית, "מה זה בכלל אושר?"
"הלוואי שידעתי. ואת יודעת מה זה אושר?" שאלה ליהי מתוך קנטור.
"אני אגיד לך. לפעמים כן ולפעמים לא. חינכו אותנו שאושר זה להיות עובד השם. כלומר אמונה שלמה ותמימה. בלי ספקות. אנו מחנכים שאין זיקה בין הגשמיות לבין אושר. לא הגוף צריך להיות מאושר אלא הנשמה." 
"אבל את בן אדם" התקוממה ליהי, "בן אדם זה גם גוף, או כמו שאמרת גשמיות. כלומר בשר ודם. ואני חושבת שגם להם מגיע להיות מאושרים."
"נכון. הקדוש ברוך הוא אינו רוצה שנסבול. התורה אינה מטיפה לנזירות. אבל העיקר שהנשמה מאושרת. הגוף בן חלוף. הנשמה נצחית."
"אבל מדוע שעד שניגמר לא נהיה מאושרים? בן אדם חי רק פעם אחת." 
"בהחלט. אבל צריך לדעת איך לחיות. יש גבולות. נשלחנו לעולם הזה לא כדי לעשות חיים משוגעים אלא למעשים טובים. ואחד החכמים אמר ששעה אחת של מעשים טובים בעולם הזה טובה מכל חיי עולם הבא."
"תסלחי לי, אני לא יודעת מה זה העולם הבא. בקושי אני מסתדרת עם העולם הזה."
"קחי אותי. יש לי רגעים של קורת רוח כשבעלי בוחן את הילדים בליל שבת והם עונים תשובה נכונה."
"אין לך קורת רוח שבאה לך מעצמך או בגללך?"
יוכבד גיטה שתקה ואחר כך אמרה, "את לא מבינה אותנו. בואי נעבור לנושא אחר."
"סליחה, אני מתנצלת, לא התכוונתי."
"חביבתי," יוכבד הנמיכה את קולה כמי שמגלה סוד כמוס, "אני רוצה שתבואי אלינו לשבת. אני בטוחה שזה יעשה לך רק טוב." 
"אני מודה לך מקרב לב, אבל לא." וליהי נימקה את סירובה, "כדי להרכיב את עצמי מחדש אני זקוקה לחוף ים, להרבה שמש ואת זה אין לכם בבני ברק, ואם היה לכם לא הייתם מרשים לאחת כמוני להסתובב שם כמו שאני רגילה."

נשמה אבודה

שלום יקירתי, אני מרשה לעצמי לקרוא לך יוכי, בזכותך אני כאן בין ים לעצים ירוקים, עם אוזו וצזיקי ובחורים חמודים, אשפי נגינה בבוזוקי ורקדני סירטאקי. ומאהבים ואמני פלירטים וסוף סוף עושה חיים כמו שרק היוונים יודעים לעשות. חבל שאת לא אתי. היית לומדת איך ליהנות מהחיים וזוכה באושר אישי נפלא, כמו שממלא אותי על גדותיי. ורק תאריך השיבה ארצה מעכיר את עליצותי. 
אוהבת ומתגעגעת 
ליהי 
הזמן, כך אמרו הסבתות שלנו, הוא רופא מוכשר, ואכן ליהי התאוששה. המשפט המרגיז שאמרה לה יוכבד כי בשל ההזדהות הטוטאלית עם התפקיד — אין היא מתאימה להיות שחקנית, לא יצא מראשה: האם היא צדקה? היא לא גילתה את אוזניהם של חבריה ברשת שכאשר היא נכנסת לדמותה של מישהי אחרת היא כאילו מאבדת את זהותה שלה ומשתנה. התכונה הזאת עשויה לאפשר לה, החמיאה לעצמה, לגלם באורח טוטאלי אפילו דמויות מוזרות. אבל שחקן נורמלי שומר על קשר כל שהוא עם המציאות גם בשיאה של הדרמה. הוא לא מתנתק מזהותו. וכאשר ההסרטה או ההצגה מסתיימת אינו נזקק לתקופת הסתגלות כדי לחזור לממדיו הטבעיים ולמקומו עלי אדמות. והיא משום שנשארה הכלה האנוסה גם לאחר שהמצלמות נרגעו, ביזתה את עצמה ביללות בפני המורה החרדית שמבינה במשחק כמו שהיא ליהי מבינה בתורה. מה עובר עליי לעזאזל? האם אני פסיכית? האם אסור לי לשחק דמויות מורכבות? האם עליי לחזור למסלול התצוגה כדי להציג לנשות חברה העליונה את האופנה האחרונה של הלבנים ולחלום שיום אחד תופיע תמונה שלי על שערו של ווג? 
מה שהרגיע אותה קמעא הייתה התוכנית שגיבשה. היא תשאל, באופן אקראי כביכול, שחקנים ושחקניות איך הם יוצרים את הדמויות בתיאטרון או על המסך. ואם מתעוררת בהם לא רק הזדהות חולפת לדמות, אלא גם התמזגות אל נבכי הנשמה והתדבקות בשמחה או בעצב לפי מה שקורה להם. כך תדע אם היא כמו כולם, או אפילו רק כמו חלקם או שהיא מקרה פתולוגי. שתפקיד מבקיע ומתנחל בנבכי נפשה ומקעקע את שלוותה. והיה ותבין שהיא יחידה בתסמונת ההזדהות המוחלטת יהיה עליה להתייעץ עם פסיכיאטר. אולי כדורים נגד דיכאון ואובססיביות מסוג פרוזאק ירפאו אותה מן הכפייתיות הזאת. ובינתיים עליה להירגע ולנוח, ומה טוב ומה נחמד יותר מאשר בילוי בקלאב מד ביוון. שם אף אחד לא יזהה אותה והיא לא מתכוונת להתוודע לאיש או לאישה ותישאר אלמונית מסקרנת גם עם מי שיתחיל אתה או שהיא תתחיל אתו. מגיע לי קצת כיף, אמרה לעצמה, ולא התכוונה לגראס. והיא לא ראתה שום צורך לעדכן את יוכבד במעשיה.
ואכן כבר עברו כמה שבועות ויוכבד לא קיבלה כל סימני חיים מהשחקנית, לכן הניחה כי רווח לה. ולכן הוטב גם לה. היא מיאנה להיות אשת סוד של ילדת זוהר מתוסבכת. די לה בניהול בית הספר, בחינוך הילדים בבית ובמילוי צרכיו של הבעל, שכבן תורה מיוחס זכאי לפריבילגיות מיוחדות שיוכל למלא את כרסו ב'ראשונים ובאחרונים' ואולי יזכה אותו הבורא גם לחבר, כפי שהוא חולם, ספר חידושים משלו על הלכות הקרבת הקרבנות בבית המקדש.
והנה יום אחד נחה לה בתיבת הדואר שלה, שגם היא הייתה פרוצה ודלתה מעוקמת, גלויה שכל כולה ים כחול ושמיים תכולים עם עננים לבנבנים וחוף ים צהבהב. ובמרכז הגלויה על משטח של עץ נושאים נערות בביקיני ונערים שזופים, את ידיהם כלפי מעלה וחוגגים את הים והיין והאהבהבים. חותמת הדואר נשאה את שמם של האי היווני אוויה ומועדון הים התיכון Gregolimano.
אז שם היא מתאוששת? שיהיה לה לבריאות. יוכבד קימטה את הגלויה לכדי כדור והשליכה אותה לפח האשפה כאילו אצבעותיה נכוו מגחלים לוחשות. היא לא ידעה שאוזו הוא השנאפס היווני, וצזיקי הוא סלט מלפפונים עשוי בשום ויוגורט סמיך מתוצרת הכפריים. והאי 'אוויה'? לא ידעה שהוא האי השני בגודלו ביוון. אף שבחתונות היטיבה לפזז, מעבר למחיצה, במעגלי הנשים, ב'כיצד מרקדים לפני הכלה', גם ידעה, אף כי בחוגה לא היה מקובל כלל, מהו ריקוד המצווה (ה'מצווה טענץ') החשוב ומקודש בחצרות החסידים, לרקוד עם הכלה. חלילה לא יד ביד. אלא באמצעות אבנט. בתום הסעודה והדרשות, עמוק בשעות הקטנות של הלילה, שאז מגיעה ההתרגשות לשיאה. ואם יוכבד גיטה מסתייגת מן המנהג החסידי הזה, מהיכן תדע מהו אותו בוזוקי שמנגנים בו, וכיצד מרקדים סירטאקי עממי שלנצח יתקשר עם אנטוני קווין המלהטט ומפלרטט כ'זורבה היווני'?
יוכבד גיטה נעלבה מן הגלויה. שליהי תעשה כל מה שלבה מתאווה, אבל למה היא מלגלגת עליה ומעלילה עליה שותפות להוללות של 'גויים מגושמים'? הפעם לא ניסתה ללמד עליה זכות. אמנם היוונים של ימינו אינם היוונים של ימי קדם שחכמים ראו בתרבותם בורות נשברים שלא יכילו אלא מים מאררים וציצים ופרחים שאינם נותנים לעולם פרי, ובכל זאת יוונים הם יוונים. יוכבד בזה בלבה לליהי שאינה מבינה כי אחרי מאה ועשרים לא נותר לו לאדם מאומה מכל מה שעשה בחייו ונגזר עליו, כפי שאומרים חכמים, להיות נדון בצואה רותחת בגיהינום. 
בייאושה מן האישה שפעם נגע גורלה ללבה אמרה לעצמה כי ליהי היא נשמה אבודה. עכשיו מאסה בה וקיוותה לא לשוב ולראותה, ואיזה תמימה וטיפשה הייתי, עבר בה הרהור של חרטה, כשהזמנתי אותה לסעודת ליל שבת.

הצעה שאי אפשר לסרב לה

ליהי שבה מחופי יוון שזופה וכבדה בכמה קילוגרמים. הדבר האחרון שרצתה לשמוע היה קולה של אמא שלה מוקלט בטלפון, אף כי הוא היה האמצעי היחיד שנותר לה לאמה הורתה כדי להידבר אתה.
שלום לך גברתי הנאווה. עד מתי יימשך הברוגז הרע שלך. ואיפה את? רציתי להודות לך באופן אישי על שסוף סוף רוויתי קצת נחת ממך. אבל גם את זה את כנראה אינך מוכנה לפרגן לי. המשחק שלך בטלוויזיה היה יותר מאשר מושלם. וחברים בעבודה, שלא יודעים שאת בתי אמרו ששיחקת כל כך משכנע כאילו החרדי המגעיל עשה לך באמת את זה. אני מתה לראות אותך. הייתי אורבת לך ליד הדירה שלך אבל בכל זאת לדעתי בת באה לאמא שלה ולא ההיפך. ביי.
אמא של ליהי דיברה במהירות כדי שתספיק לפרוק את לבה, בטרם ייתם זמן ההקלטה, אבל ליהי התעצבנה. תמיד את מקלקלת לי את מצב הרוח. ההודעה השנייה במשיבון שמחה את לבה.
היי, כלה נחמדה, ליהי היקרה, מדבר אמנון. הבטחתי ואני מקיים. אני אעשה ממך סלבריטאית. קנינו תסריט לסדרה דרמטית חדשה על משפחה ישראלית בהפרעה שהיא מעין סימבול של המדינה. בן הומו. בן אחר מתנחל. בת שמאלנית קיצונית ש'שוברת שתיקה', וכמובן הבת הפסיכית חוזרת בתשובה. זה תפקיד נפלא של צעירה מהבועה התל אביבית שהתחרפנה לחלוטין ומשגעת את כל המשפחה בשמירת שבת ונגעלת משרצים. אני מציע לך את התפקיד. תתקשרי מיד כשאת חוזרת. ביי. 
המחשבה הראשונה שצפה במוחה של ליהי הייתה דווקא, איזה באסה. לכאורה לראשונה קודמה ליהי לקדמת הבמה, אבל למה לכל הרוחות בתפקיד צעירה חוזרת בתשובה? למה לא האחות 'שוברת השתיקה' או נערת זוהר שמתקשה להחליט מי מבין המחזרים ראוי לקידום? ומעל לכול עמדו החששות של מי שכבר לקתה על שלקחה תפקיד ברצינות תהומית. השאלות ניקרו בה: האם שוב אזדהה? האם אני עשויה להתקרב לעולם שלה? אני עוד עלולה להיבלע בתוך הנשמה של צעירה משונה שחוזרת בתשובה? זאת סדרה ולא סצנה אחת ואולי בחיים לא אצליח לצאת מן הדמות הזאת? החשש טלטל את נפשה יומיים, וביום השלישי החליטה בכל זאת לקבל את האתגר ולמצוא את הדרך הנכונה לאהוד את הדמות של הצעירה המטורפת, ועם זאת להישאר כמות שהיא. אולי אם תשחק אותה בהגזמה ותעשה ממנה פרודיה, לא תזדהה אתה ולא תחוש מחויבות כלפיה. בסך הכול קומדיה פרועה ואפשר להפוך את הדוסית החדשה ללעג ולקלס. ורק אז כשדימתה שמצאה את הנוסחה ללכת עם ולהרגיש בלי, הודיעה לאמנון מנהל התוכניות כי היא מודה לו ומקבלת את ההצעה. מאמנון שמעה כי החזרות יתחילו כעבור ארבעה חודשים והוא מקווה שיעלה בידה ללמוד על תופעת התשובה כי התפקיד שלה בקומדיה המטורפת הזאת הוא כמעט התפקיד הראשי. 

לי זה לא יקרה

ליהי דימתה שככל שתבין את המכניזם של החזרה בתשובה כן ייקל עליה לפתח נוגדנים, שימנעו היסחפות ולו לזמן קצר אל התנועה הזאת. היא חיפשה באינטרנט אתרים או בלוגים שעוסקים בחזרה בתשובה. ורכשה ספרים כדי להיות בטוחה ש'לי זה לא יקרה'.
ליהי ידעה גם ידעה כי החזרה בתשובה הפכה להיות מכת מדינה וכי היא יונקת לתוך ה'חור השחור' שלה אמנים וזמרות ואפילו דוגמניות צמרת. היא קראה על מחקרים וראיונות עם הורים מאוכזבים שאיבדו לדבריהם את ילדיהם. זעקת ההורים שברה לה את הלב, אף כי היא לא ריחמה על אמה שלה ולא שעתה לניסיונותיה הנואלים לתקשר אתה, ריחמה על הורי החוזרים בתשובה. זעקות של הורים על ילדים שהסתנוורו מהקרינה המסוכנת של האמונה, הכאיבו גם לה. ההורים 'השכולים' טענו כי ילדיהם לא גילו את הדת בעצמם, ולא בזכותה של איזה הארה פנימית, וגם לא בעקבות עיון הגותי מעמיק, אלא בעטיה של עבודת הסתה מיסיונרית. וכפי שכתב אחד האבות שראה עצמו קרבן של מלחמת בני חושך בבני אור: "המחזירים בתשובה יודעים איך לנגן על נימי הנפש של אנשים מתלבטים. הם פעילים בקרב יוצאי ארצות האסלאם. רואים בהם מועמדים מצוינים ומנצלים את הזיקה למסורת שנשמרת בבתיהם ואת המשיכה בנפשם למסתורין ולאמונות בכוחות עליונים וראייתם את ה'בבות' כנציגיהם בעולמות העליונים. הילד גדל בבית שלאחר הקידוש בליל שבת וברכת המזון מתקבץ השבט סביב הטלוויזיה הפתוחה ומפצח גרעינים. ולאחר התפילה בבית הכנסת בשבת בבוקר כולם מסירים מעל ראשיהם את הכיפה הלבנה, ממלאים את הכיסים בפיצוחים, ותיכף ומיד 'יאללה ביתר יאללה'. ויאללה אבא'לה של אמא'לה אנחנו קופצים לאצטדיון." 
אחת האימהות, אקדמאית בעלת שם בתחומה, הזהירה מפני התארחות אצל חרדים לסעודות שבת. ואכן העיתונים החרדים, בכתבות הנוטפות 'מור עובר על כפות המנעול', התמוגגו מהתגובות 'המהממות' של אלה שזכו לחוות סעודת ליל שבת יהודית אמתית מופלאה ורבת השראה שהשכינה שורה עליה עד כדי כך שהמלאכים הטובים, המלווים את הבאים מבית הכנסת אל ביתם, מברכים את המשפחה שיזכו לכך גם בשבת הבאה והמלאכים הרעים נאלצים להחרות ולהחזיק אחריהם באמן ואמן. סופרת חרדית כתבה: "האורחים שלנו מתפעמים מן הלכידות המשפחתית, מן הנרות הבוהקים והשולחן הערוך בטוב טעם. מן הקידוש המרטיט כל לב בזכר ליציאת מצרים ובמילים הנפלאות "כִּי בָנוּ בָחַרְתָּ וְאותָנוּ קִדַּשְׁתָּ מִכָּל הָעַמִּים וְשַׁבַּת קָדְשְׁךָ בְּאַהֲבָה וּבְרָצון הִנְחַלְתָּנוּ". וכל זאת כאשר מתחת למפית הרקומה ממתינות שתי חלות ריחניות, לכבוד ה'נעשה והנשמע' ו'הזכור' ו'השמור' והן בוהקות מחלבון הביצה המשוח עליהן וריחן משובב כל לב יהודי והפרוסות נמסות בפה. ומה לי ומי לי ערב ומשכר בכל מטעמי תבל לעומת ההבל הדשן העולה ממרק העוף. ומהטעמים הבלתי נשכחים של נתחי הגעפילטע פיש והחזרת הנשכנית, שכולם ספוגים בתבלין הסודי הקרוי שבת. ואוזנו של מי לא תעלוץ לשמע המסובין שפוצחים בזמירות שבת וממש כדברי הפייטן זוכים 'בשבת מנוחה' ל'מעין עולם הבא'." סוציולוג מאוניברסיטת תל אביב הביא את התיאור הזה כרקע לניתוחו את תהליכי החזרה בתשובה וציין "כי את התלהבותם, לכאורה, של מחפשי הדרך מסעודת ליל שבת, מציגים המספרים החרדים בדרמטיות רבה כדי להנגיד את החסך ממנו סובלים אותם אורחים ואורחות בבתים ללא ריח של שבת וללא קמצוץ של נחת יהודי כדבריהם."
להפתעתה, התיאורים הללו במקום שיעוררו בה סלידה גירו אותה. והיא חפצה להיות מוזמנת לבית שכזה כדי להעמיד עצמה בניסיון ולהיווכח שמעלתה גבוהה משל התמימים הנופלים בפח וכי עליה לא יעבדו עם חמין מהביל. היא נזכרה כי יוכבד חברתה הזמינה אותה לפני הטיסה לאוויה, לסעוד בביתה בליל שבת. כדאי לחדש את הקשר אתה. יוכבד אינה מיסיונרית ואפשר להיעזר בה בעיצוב דמותה של החוזרת.

יוכבד כועסת

יוכבד הרימה את הטלפון וכאשר נוכחה שליהי מעבר לקו לא ענתה ובין רגע טרקה את השפופרת בכעס. ליהי לא הבינה מדוע עשתה זאת. היא חששה שמא אירע משהו רע במשפחה ולכן טלפנה אליה שוב ושוב עד שנענתה. 
"ליהי תשמעי טוב טוב," זעפה האישה מבני ברק, "אני לא רוצה לדבר אתך." 
"למה? מה כבר קרה?"
"אני כועסת מאוד. העלבת אותי. את פגעת בי." 
"שאני יעליב אותך?" ליהי השתוממה. 
"אל תיתממי." קולה של יוכבד נשבר.
"בחיי שאני לא מבינה?"
"הגלויה שלך מיוון הייתה חוצפה, גסות רוח ועלבון."
"שאני ימות," אמרה ליהי "אם התכוונתי. רציתי להתחלק אתך באושר שלי."
יוכבד לא סברה ולא קיבלה, "הרי ידעת שהאושר שלך הוא לא האושר שלנו. אנחנו חיים אמנם בארץ אחת אבל בעולמות נפרדים."
"צר לי," ליהי נבהלה, "לא התכוונתי. אני סתם טיפשה. את סולחת לי? בבקשה."
"התורה מצווה 'לא תשנא את אחיך בלבבך'. אז אין לי ברירה. אבל זה לא אומר שאני רוצה להיות חברה שלך. אני סולחת לך. העיקר שהאלוקים יסלח לך."
"אם את תסלחי הוא יסלח," היא התחננה, "אנא יוכבד. את לא יודעת עד כמה את חשובה לי. אני מבקשת שניפגש, ודווקא בגלל מה שאמרת. חשוב לי לדעת קצת יותר על האלוהים."
הם נפגשו בבית קפה קטן מעבר לרחוב ז'בוטינסקי באזור המשרדים והמגדלים של בני ברק.
"את נראית טוב," אמרה ליהי כשהתחבקה אתה ונשקה לה על שתי לחייה בלי שיוכבד הספיקה אפילו להתנגד. החיבוק והגיפוף והנשיקה, בכל עת שנפגשים, בידוע שהם מנהג חדש שבא למדינה ונוהג במדינת תל אביב, אבל לא ביקום האחר מדינת ק"ק בני ברק.
"אני מודה לקדוש ברוך הוא על כל נשימה שבאפי," התנצלה יוכבד על שהיא נראית טוב שהרי אין זה בזכותה. 
"רציתי לספר לך שמנהל התוכניות הציע לי תפקיד בקומדיה חדשה על משפחה משוגעת."
"יופי חי. פנטסטי," קנטרה יוכבד, "כנראה כבוד גדול אצלכם להיות כוכב."
"ותארי לעצמך מה חלקי במשפחה הזאת. את לא תאמיני."
יוכבד לא הצליחה להתגבר על רצונה לפגוע בליהי, "אם חידשת אתי את הקשר אני מתארת לעצמי שאת הבת החוזרת בתשובה. ואם זאת קומדיה את בוודאי תעשי ממנה קריקטורה."
ליהי פקחה זוג עיניים תמימות, "כמה שאת חכמה יקירתי. אני מעריצה אותך. אבל תאמיני לי יוכי שלי שבשביל קריקטורה אני לא צריכה אותך. קראתי כמה ספרים של חוזרות בתשובה ואני יודעת איך לשחק אותן. אבל אני שואפת להכניס לתפקיד את האמת ולא את הבלופים."
יוכבד שתקה ואז פרקה את לבה. אילו היו יודעים שהיא סייעה לה בסרט הקודם היו מכריזים עליה חרם. 
ליהי נבהלה, "חרם עלייך?"
לא ממש חרם, אבל היו כועסים, "בזמן שהיית ביוון התפתח כאן סקנדל קטן על הסצנה שלך."
"הייתי מאושרת אם זה היה בגלל האונס." 
"מה שהרגיז כמה עסקנים היא הצורה שהחתן חילל את ההמנון של החב"דיים 'ופרצת'. כששמעתי את ההקלטה, ביומן החדשות ברדיו, אפילו אני נפגעתי ותדעי לך שאנחנו מאנשי הרב שך זכר צדיק לברכה אשר נלחם בחב"ד ובהנהגות שלהם, ולא מאנשי המשיח המנוח."
ליהי הזדהתה עם כעסה של חברתה אבל לא הבינה מה בדיוק עורר את הזעם. "מי שאשם הוא מנהל התוכניות. הוא שינה את התסריט והדריך איך לשחק. "זה היה ככה אני בדיוק החלפתי את בגדי החתונה לבגדי שינה ואז רואים את החתן מהצד כשהוא פותח את הכפתורים בחנות שלו. הוא נועץ בי מבט ונחפז לחדר השירותים. הדלת נשארה פתוחה והמצלמה עוקבת אחריו מאחור כשהוא תסלחי לי כאילו עושה פִּיפִּי אמנון אוהב לדייק אז הרכיבו אחר כך קולות מתאימים. ואז הוא יוצא והמצלמה תופסת אותו מלפנים וכשהוא רוכס את מכנסיו הוא שר בקול רם 'ופרצת ופרצת', זה כנראה מהמקורות. נכון? אני לא זוכרת את המילים. אבל הכוונה שלו הייתה ברורה." 
יוכבד ספקה כפיים, "נו 'ועל כך בוכה הנביא', איזה חילול הקודש. ממש מעשה נבלה. שיהודי יצחק כך על התורה. 'ופרצת' הוא פסוק בספר בראשית שהשם יתברך מברך את אברהם ומבטיח לו שזרעו ירבה ונותן לו את כל הארץ ומברך אותו 'ופרצת ימה וקדמה צפונה ונגבה'. בחב"ד חיברו מגינה ולפיה חוזרים כמה פעמים על המילה ופרצת עד שמגיעים אל היעדים. 'ופרצת ופרצת' נחשב פעם, ואולי גם היום, להמנון של חב"ד ומבטא את שאיפת ההתפשטות שלהם." 
"אני", הצטדקה ליהי, "לא ייחסתי חשיבות לשיר הזה כי לא ידעתי מה משמעותו וגם מפני שנבהלתי מהתנפלותו עליי."
"חביבתי אני ממש המומה," יוכבד התפלאה, "את תוצר של מערכות החינוך הישראליות, החילוניות אמנם, ואת לא מסוגלת לקשר בין 'ופרצת' לבין ההבטחה האלוקית לאברהם. מילא שאין לך מושג בהלכה. אבל חומש בוודאי למדת."
"ואם למדתי בכיתה ג אז מה?"
"אז מה?" יוכבד נסערה, "אז עכשיו אני מתחילה להבין למה בשנים האחרונות חזרו בתשובה הרבה אמנים ושחקנים. הם גילו לפתע כי הם יהודים." 
"אני חושבת שאת טועה. אמנים ושחקנים גם לוקחים סמים ושותים אלכוהול. ויש כאלה שבמקום להשתכר בוחרים בהתמכרות לדת."
"כלומר שלדעתך סמים ואמונה דתית נמצאים על אותו מישור?"
"כנראה שכן. קרל מרקס אמר שהדת היא אופיום להמונים."
"אז הוא אמר. ומה את אומרת?"
"לא התנסיתי בשניהם ולכן קשה לי לומר דבר של טעם." 
"תסבירי לי למה בכל זאת יוצרי התרבות הרעה שלכם בורחים מן המקום שלהם ומחפשים להם דרך חדשה?"
"יוכבד יקירתי. קודם כול אל תגזימי. אלה רק בודדים. אפילו מהניסיון המועט שלי כדוגמנית אני יודעת שאמנים וסלבריטאים חווים בשנה אחת מה שאדם רגיל לא יחווה במשך כל חייו. אנחנו מטיילים בעולם. המונים נדחקים להריע להם. אנחנו מרוויחים כסף רב. כותבים עליהם מצטלמים אתם. ואנחנו מקבלים מתנות יקרות. אחרי כל אמן חתיך מזדנבות חתיכות מטורפות שמוכנות לתת לו מה שהוא רוצה והרבה יותר. ואחרינו מחזרים כוכבי קולנוע ומפיקים. ויכול להיות שיום אחד או שתהילתם חלפה ואחרים כובשים את מקומנו, או שהבטרייה שלהם נגמרה. ואנחנו נגמרים ומתרוקנים ואז הכול יכול לקרות."
"ומה אתך?" שאלה יוכבד ולאו דווקא כדי לקנטר אותה.
"אני רק בראשית הדרך. אמנם ויתרתי על הזוהר של חיי דוגמנית. אבל לפעמים אני חושבת שעשיתי שטות."
"יקירתי," אמרה יוכבד, זאת הפעם לא גרסה חביבתי, כי החליטה לקרב אותה. היא אבחנה אצלה תלישות קשה, ולמי שדואג לעולם הבא של חברו הרי זאת תגלית חשובה. "אני רוצה שתבואי אלינו לשבת. אני בטוחה שזה יעשה לך טוב. לפעמים כדאי להחליף את האוויר."
"את האווירה את רוצה להגיד," תיקנה ליהי. 
מאוחר בלילה אמרה יוכבד לבעלה, "בשבת הבאה תהיה לנו אורחת."
"יופי חי. מי הפעם?"
"ליהי החברה החדשה שלי."
"אוי ווי."
"תהיה מנטש. היא צריכה קירוב."
"אבל היין?"  
"אל תדאג. אני יודעת מה שאני עושה."

מבוי סתום

תרחם על עצמך

"תסתכל על עצמך. תראה כמה שמנת. תרחם על עצמך," הזהירה אותי גברתי. "מרוב ארוחות בוקר עם הבלש שלך כבר אי אפשר בכלל להסתכל עליך. כאילו שקודם היית אפולו. ואל תביט בי כמו אני לא יודעת מה. אני דואגת לך. אלא למי? לי? תוותר על הלחם והחביתה. גם מסלט ירקות אפשר היום להתקיים."
כמו תמיד היא צדקה וזה מה שהכעיס אותי. ארוחות הבוקר המשותפות שלי ושל מני בבית הקפה ליד הבית הפכו לשגרת ימינו. לא היה לנו משרד ולנהל את החקירה מהבית לא רציתי וגם מני לא נלהב לכך. זה היה מצב של 'אוי לי מיצרי ואוי לי מיוצרי'. אם לא אצא מן הבית לא יישא הדבר חן מלפני בעלת הבית ועכשיו שאני מגיח מתוכו היא מלאה טענות כרימון.
מלכתחילה היא לא אהדה את העיסוק הזה שלי. לא אל התעסוקה הזאת התפללה. במיוחד הכעיסה אותה השביתה שקניתי בבית הקפה.
"למה שלא תצאו להליכה?" העלתה הצעה שאינה מתאימה לי. אבל ניסיתי להיחלץ באמצעות הטענה שמני נכה. אבל הגברת הנחושה לא ויתרה. "אז תלך לבד, כדי שאתה לא תהיה לי פתאום נכה."
באחרונה ניכר היה שבריאותו הרופפת ממילא של מני ממשיכה להתדרדר. דניאלה רעייתו לחשה לי כי עליו לעבור בדחיפות סריקה כדי לשלול חשד של שיבת הגידול. היא חשה שהוא חושש ומדי פעם גם נתקף בחרדות. דניאלה הודתה לי על שאני משתף אותו בחקירה ושמחה לשמוע כי הוא הבכיר ואני הנלווה אליו. הוא השרלוק הולמס ואני הד"ר ווטסון. "העיקר שאינך סנשו פנשו והוא אינו דון קישוט," דניאלה חייכה וחשתי שהוטב לה.
אבל אשתי דבקה בתביעתה ממני, והציעה להתלוות אלינו במסע לחיזוק הבריאות.
"ומתי נדון בחקירה?" נחרדתי. רק זה היה חסר לי.
"גם כן חקירה. ובכלל מי שהוא משלם את ההוצאות שלכם?"
"אין לנו הוצאות."
"אין לכם? הצחקת אותי. והארוחות האלה באות אליכם בחינם."
בבית הקפה, שלא כבביתי, היינו אורחי כבוד, אמנם לא כמו הפרלמנטרים הקבועים שמנהלים 'על הבוקר' את עסקי העולם, ובכל זאת קנינו לנו שביתה באחת הפינות. 
"אני חוסך לך עבודה," טענתי.
"שמחת זקנתי. קח את עצמך בידיים. גברים בגילך מתנוונים מהר."
רעייתי צדקה מוכרחים ללכת, לצעוד. להפעיל את השרירים. בצבא הזהירו בימיי את הטירונים: אם לא תכניסו לכם את זה לראש, אנחנו נכניס לכם דרך הרגליים. אז אולי גם לי יעניקו הרגליים את השכל. 
עברו ימים לא מעטים ועודנו מגששים באפלה כ'סומא בארובה'. כל חקירה, גם עיתונאית ולאו דווקא פלילית, נסמכת על מידע גלוי ועל מידע סמוי. המידע הגלוי שהצלחנו ללקט לא קידם אותנו בבירור נסיבות מותו של הרב מרקוס. ולכן יש לחפש מקורות מידע אחרים. ובראש ובראשונה בסביבה שבה חי הרב מרקוס ומפי אנשים שהיו קשורים אליו. בשכונות החרדיות אין סודות. כולם מכירים את כולם. שמועות רצות ומתעצמות וסופחות דברי פרשנות. והספקולציות פורחות. והאבנים מקיר זועקות בראש כל חוצות את צעקות 'המזהירים' מפני הציונים ו'המעוררים' שמגנים נבלות שנעשו בישראל גם אם לא נעשו, ובלבד שאיש הגון וירא שמיים בא ל'אכול קוּרְצָה' בפניהם ואפילו ילד המסיח לפי תומו בכלל נותני העדות, ו'המכנסים כינוסים' לאמירת תהלים והמארגנים הפגנות. ועל כן החלטתי להישמע לאשתי ולצאת למסע כדי להפעיל במקום הראש את הרגליים. "בוא אתי לסיור בעולם הבא." אמרתי למני. "לאן אתה מזמין אותי?" שאל מני המודאג.
"ללקט מודיעין בעולם הבא." 
"בגן עדן או בגיהינום?"
"בני המקום בטוחים שהם חיים בגן עדן. אחרים אומרים שזהו גיהינום עלי אדמות."
מני שאל, "ומה דעתך?"
"באיזה מקום באמצע. כבר הייתי במקומות הרבה יותר נוראיים. אנחנו צריכים לדבר עם אנשים מהסביבה שלו. לקלוט שמועות. אולי שמה נחשוף קצות חוטים. ויתבררו לנו פרטים עלומים."
'השמה' היה רחוב מלכי ישראל. מני שהה בזהויות שאולות בערים שונות בעולם. אבל טרם ביקר ממש בחלק זה של 'ירושלים השחורה', ועל כן נגזר עליי להיות המוציא והמביא. לפני שבועות אחדים חלפתי ברחוב בלכתי לנחם את משפחת מרקוס. הרחוב אינו שוקט על שמריו. האנשים אמנם קפאו אי שם בעבר, אבל הרחוב שלהם מחדש, כמו במעשה בראשית, בכל יום את פניו. עם קופות צדקה חדשות שרותכו לתחנות האוטובוסים, ובתוספת מודעות ענק שמכסות רובד עבה של מודעות שעבר זמנן, ובל נתעלם מעגלות אשפה ששרפו "הקנאים", ואפילו נפתחה שמה חנות חדשה לכלי אוכל חד פעמיים בהכשר הבד"ץ. 
"נתחיל בחנות הראשונה שנמצא פתוחה," אמרתי. רוב החנויות עדיין היו סגורות. הסברתי למני שלפי המשנה דרך בני מלכים שלא להשכים קום. כיום הועברה המלוכה לתלמידי החכמים, ולכן משמרות הבוקר הנסיכיות טרם הגיעו. אבל באחת מחנויות הספרים כבר מצאנו את הזריזים, מוכרים וקונים, שמקדימים למצוות והצטרפנו אליהם. כמותם עברנו בין השולחנות והצצנו בספרים, הושטנו ידיים משמשניות למדפים לשלוף ספרים, חדשים גם ישנים ולדפדף בהם. בחנתי שם ספרי חידושים על מסכתות. ראיתי מהדורות חדשות של ספרי פוסקים, קבצים של דרשות, סיפורי צדיקים וסטים מהודרים של תלמוד בבלי עם פירוש באנגלית. בחזית החנות נחו מהדורות חדשות של סידורי תפילה בכל הגדלים והצבעים. כעבור זמן מה, אף שבעל החנות לא דחק, סברתי שהגיע הזמן להתחיל לחפור. שאלתי אותו היכן גר הרב ראובן מרקוס. מוכר הספרים, איש ממוצע קומה שזקנו קטן ועשוי בקפידה, התהדר בחולצה לבנה מעומלנת ומעליה וסט שחור של חליפת שלושה חלקים, התבונן בי בעד משקפיו זהובי המסגרת ופרש את ידיו כמי ששמע אמירה תמוהה, "אדוני לא שמע? ד' ירחם. מה שקרה לו."
"שמעתי. נורא ואיום. מה שקורה אצלנו. לא הייתי בארץ," שיקרתי, "ועכשיו אני רוצה להביע את תנחומי למשפחה השכולה."
אלא שעוד טרם הספיק לענות על שאלתי וכבר קרב אלינו אברך, ביד אחת החזיק ספר ובידו השנייה אחז בכמה טפסי בנק להפקדת כספים. סניף הבנק הקרוב, אגב, טרם נפתח. האברך אמר במהירות, "הם כבר לא גרים כאן יותר." את הז'קט הניח על כתפיו ברישול במתכוון, כך שידיו לא היו נתונות בשרוולים. זאת צורת לבוש אופיינית לבני הישיבות הליטאיים, ללכת עם כפי שהנורמה מחייבת ולהרגיש בלי. את המגבעת רחבת השוליים, כמעט דמוית מגבעת של שריף, הציב במלוכסן על ראשו, מותיר גלויים פיסת מצח וקווצת שיער כמעין בלורית נמוכה אך מסורקת בקפידה. "האלמנה נֶעבּך," אמר בפנים מכורכמות, "והבת המסכנה עזבו את ירושלים."
"אף אחד לא יודע מה היא מרגישה בלב הילדה היתומה," העריך מוכר הספרים, "כנראה אוטיסטית. הם זקוקים לרחמי שמיים." והאברך שדיבורו נקטע נטל שוב את ההולכה, "החזירו את הדירה לבעל הבית ושכרו דירת חדר בביתר ליד שתי הבנות הגדולות."
"נֶעבּך. לא שמעתי," מוכר הספרים היה מופתע.
"הם עשו הכול בשקט. בלי הו הא. האלמנה אמרה שבכל פעם כשעברה ליד החדר שלו נצבט לה הלב והיא לא יכולה יותר," הסביר האברך. 
"איזה טרגדיה. רחמנות עליהם," מוכר הספרים ספק את כפיו.
"יודעים כבר מי הרג אותו?" התערב מני בשיחה.
"לא," פסק האברך, "בכּוֹילֶל חושבים שהמשטרה בכלל לא רוצה לחקור."
"למה?" שאל מני.
"למה שימהרו? בסך הכול הרגו חרדי. לא מתרגשים. אבל אם היו הורגים איזה 'רשע־עריץ' שמאלני מהתקשורת או ערבי היו עושים טוּמְל גדול. עוזבים את הכול והולכים לתפוס את המתנחל. ככה זה. אנחנו בגלות אצל יהודים והמדינֶה, אם לא תכעס עליי, היא הנוראה בגלויות."
ניסיתי להציל את כבוד ישראל, "אתה מגזים. זה לא עד כדי כך." אף כי התמיהה על חקירתה הנרפית של המשטרה היא שהביאתנו הלום. 
"אצל הציונים הכול יכול להיות. יש לנו 'קבלה' עוד מזמן שהתחילה הציונות שהם חשודים על שפיכות דמים."
"אתה שומע מה שאתה אומר?"
"רגע. רגע. תסלח לי. אתה מערער על גדולי ישראל. תיזהר. מי אתה בכלל?"
"אני חבר שלו מילדות. מתל אביב. היה חברותא שלי."
"אז מה אתה מתפלא? גם בישיבות שלכם כבר התגלה הסוד שהציונים מסוגלים לכל פשע. גירשו את החברה מגוש קטיף. הלשינו לבריטים על המחתרת. ירו על אלטלנה. רצחו את הקדוש הפרופסור דִהאן זכר צדיק לברכה וגם בהפגנה לפני חמישים שנה רצחו הקדוש שאני לא זוכר את שמו."
"אתה מתכוון לרב פנחס סגלוב ד' יקום דמו. השוטרים נתנו לו מכות רצח בהפגנה נגד התחבורה בשבת," הדובר החדש היה איש זקן כבן שבעים. 
"נכון. זה האיש. לא מזמן היה היארצייט שלו."
ובעוד מתכנסים סביבנו עוד מבאי החנות, והנה איש גבה קומה שכרסו הולכת לפניו, פסע לתוך החנות בפסיעות גסות בנעליים של חסידים. לרגליו גרביים שחורים וארוכים אבל מכנסיו נותרו עלומים כי קפטן מבד מפוספס סגר בעדם. הוא מיהר ותוך כדי הליכה שאל באידיש אם הגיע כבר הספר מעשי מופתים על צדיקי מרמרוש.
"עוד לא. כנראה בשבוע הבא. מדפיסים את המהדורה השנייה."
הגבר בקפטן המפוספס שלח בנו מבט מבשר רעות. החזרתי לו מיד כגמולו. הוא רכן אל מעבר לשולחנו של מוכר הספרים ושאל בלחש ובאידיש, "אלה אַבַדֶע ממס ההכנסה? ועוד טרם שקיבל תשובה וכבר ציווה, "תסתלקו מכאן."
"תעזוב אותם רב שעיה," הרגיע המוכר, "הם חברים מילדות של הרב מרקוס מהבית דין הגדול."
"מחילה," רב שעיה נשף בכבדות, "סליחה ומחילה. חשבתי שאתם," הוא הגה אתם בהברה מלעיל, "בלשים של הגנובים ממס ההכנסה. הרב ריבן היה יהודי גדול. יש לכם זכות שהכרתם אותו." אמר ומיהר 
לצאת מהחנות.
"וזה בכלל מ'הזברות'," צחק האברך, "מזל שיצאתם בחסד."
"לא יפה," נזף סוחר הספרים, "רב שעיה איז אן ערלעכער איד, הוא לא פרא אדם."
"אבל למה הציונים רצו במותו של הרב מרקוס?" החזיר מני את השיחה לאפיקה. 
"מאיפה שאני יֶדע," היתמם האברך, "אולי המזרוחניקים, שהם הכי מסוכנים שבעולם, סילקו אותו שלא יפריע לעשות רפורמה ברבנות. אולי הש"סניקים?"
"כבוד הרב יודע מה קורה למי שחושד בכשרים?" נזפתי בו.
"תראו אותו. עוד שוֹיטֶה תמים," לגלג. "איפה יש בכלל אצל אלה כשרים?" 

שאון הרחוב החל לחלחל אלינו מבעד לדלת המסתובבת. עוד חנויות נפתחו בעבר האחר של הרחוב. אנשים הציצו בחלון של חנות הספרים. מוכר הספרים הציב שולחן עם ספרי קודש משומשים וקבע שלט 'כל ספר 10 שקלים לצדקה'. שני עוברי אורח נטלו חומשים ושלשלו מטבעות לקופה. אוטובוסים ארוכים של אגד קרטעו במעלה הרחוב ונהגים צפרו בצופריהם. קול כרוז מעורר מזעיק את העדה ללכת ללוויה בקריאה המסורתית, "גייטס צו דער לוויה", נשמע מתוך מונית שנעה אט אט ומשכה מאחוריה שובל של טנדרים שלא הצליחו לעוקפה. את שמה של האישה החשובה שהלכה לעולמה לא הצלחתי לקלוט, אבל שמעתי כי ההלוויה תצא בצהרים מבית ההלוויות ברחוב שמגר. "ממֶש פלאי הטכניקה," אמרתי למני, "כי בזמני המכריז לא נסע במכונית אלא פסע  ברגליו והוציא את גרונו. היום נותנים לנהג מונית הקלטה ומגביר קול."
מני לא פרגן, "חבל שהם לא מתקדמים בתחומים אחרים."
"נלך לבנק," אמרתי, "עכשיו היה תורי להשמיץ ולכן לגלגתי, טוענים שכל אברך, אחרי שהוא מוליך את הילדים לגן או לתלמוד תורה, עובר דרך הבנק. ורק אחר כך אם נשאר זמן, הולך ללמוד." מני צלע לאטו ושתק. התבונן באנשים והעווה את פיו. 
נכנסנו לבנק ולמרבה הצער לא עלה בידינו לפתח שיחה עם הבריות. ניסינו אבל קשה היה לנתק את האנשים מן הדלפקים ומהמכונות. 
יצאנו מן הבנק אל הכיכר. מני היה עייף וביקש לשבת ולנוח. בשכונת גאולה לא נותרו 'אחרי המבול' בתי קפה, ולכן התנחלנו על ספסל בתחנת האוטובוס.
הוא לא אהב את מה שראה ברחוב. "איך ייתכן שבני אדם במאה הזאת שלנו ימשיכו להתלבש כמו פעם בעיירות באירופה?" מני הצביע על העוברים ושבים, "תראה איך הם נראים בבגדים ארוכים ושחורים עם כל מיני כובעים שחורים, עם זקנים פרועים ופאות ארוכות. אני מרגיש כאן כאילו שאני בגן חיות ומתבונן בחיות אקזוטיות. איך הם לא מתביישים?" 
ניסיתי להתווכח ושאלתי. "למה שיתביישו?"
כפי שאתם יודעים מני נולד בניו יורק, בעיר היהודית הגדולה בעולם ובמשפחה שומרת מסורת לפי דרכה. גם למד בבית ספר יהודי. "פעם הם לא בלטו כל כך בשטח", ענה מני לתמיהתי, "היום הם בכל מקום וכולם נראים אותו דבר בדיוק. מפחידים ממש. לא מתביישים מאף אחד ולא מנסים להיראות כמו בני אדם. הם מביישים את כולנו."
"אל תהיה אנטישמי," נזפתי כי נפגעתי בשמם, "כאילו שרק הם שומרים על מסורת של לבוש ארכאי? מה עם האיימיש באמריקה? והשייכים הערבים מהמפרץ בכפיות ובעבאיות שמתקבלים בכבוד מלכים בעולם? ולמה הסיקים אינם בושים בזקניהם ובטורבנים שהם מסובבים על ראשם?" וכאן שגיתי כשמניתי בכללם את הנשים המוסלמיות, "ואפילו בלונדון ובניו יורק שלך נשים רעולות פנים ומכוסות מלמעלה עד למטה, בכלל לא מתביישות וראיתי אותן עומדות ומשרתות לקוחות בחנויות הכי יקרות."
מני לא נכנע, "בצרפת התחילו להתגונן מפניהן. במדינות נורמליות נלחמים בתופעה החולנית הזאת. תאר לעצמך חוף ים בלי ביקיני אחד לנקר את העיניים."
"אולי זאת התשובה," ניצלתי את הזדמנות, "הנשים החרדיות אינן רוצות להוציא את העיניים לאף אחד."
"נניח, אבל דווקא בבגדים שלהן הן מושכות תשומת לב."
"אתה צודק. אבל ההופעה המשונה ואפילו המגוחכת שלהם שומרת על החרדים."
"זאת אומרת," התנצח מני, "שהבגדים וכל המצנפות ומכנסי השלושת רבעי של הגברים והגרביים הלבנים כמו לואי ה־14 הם בסך הכל מין שכפ"צ."
"כל הכבוד. תפסת את הפרינציפ," ניסיתי לגונן על הגרדרובה החרדית, "אתה מעלה על דעתך שגבר בשכפ"צ חרדי יעז להיכנס למועדון לילה או להסתובב בפיגאל? הבגדים המיוחדים של היהודים הם בכלל גזירה מימי הביניים שגזרו השלטון והכנסייה כדי לבודד את היהודים, לבזותם ולהרחיק אותם מהחיים. כאשר בטלו ההגבלות ויהודים יכלו ללמוד בכל מקום ולהתגורר מחוץ לגטו, השתנתה התמונה ויהודים שינו את בגדיהם." 
"אבל למה כאן הם נשארו בעבר הרחוק?"
"ההתבוללות גדלה. לכן קמו רבנים והורו — אנחנו נשארים בבגדי אבותינו. אנחנו נשמור עליהם והם ישמרו עלינו."
"כלומר, זה אות מובהק של חולשה, של חוסר אמון ביכולת של יהודי לשמור על תומתו."
"נכון. השמרנות המוגזמת היא באמת סימן של חולשה. הם מתגאים שאינם משנים את מנהגי אבותיהם. וחוץ מזה, לפי הקבלה הזקן קדוש ואסור לגלחו." 
מני נמלא בוז, "המנהגים שלהם מרחיקים אותם מהחיים. והם חושבים שמי שמשנה את צורתו הוא גוי גמור. הם משוכנעים שכל אישה בבגדים קצרים שאינה מסתירה את חמוקיה בשכפ"צ, היא פרוצה."
"נכון. כאן עוד לא הפנימו שלא הלבוש עושה את האדם אלא האדם את הלבוש," הודיתי באשמה. 
דברי שלהבו עוד יותר את מני והוא האשים אותי כי אני מזכיר לו את הטיעון המובהק של אנסים שמאשימים את הקרבן שהיא הביאה זאת על עצמה מכיוון שהייתה חצי ערומה, וחשבתי שאני יכול לתת לה את מה שהיא מבקשת.
מני קם. הוטב לו כי פרק את לבו. כילה בחרדים את חמתו ואמר, "ממשיכים. קדימה." הסכמתי אתו. הגיע הזמן לאכול ארוחה יהודית בסכו"ם ובכלים מפלסטיק.

קוגל ירושלמי 

צעדנו לאטנו בתוך ההמון בשעת בוקר מאוחרת. הרחוב היה שטוף אור והאבנים הבהירות החזירו את בוהק קרני השמש. אף על פי כן הסביבה נראתה למני דהויה. הגברים בבגדיהם השחורים והנשים אף הן לא תרמו צבעוניות לרחוב השוקק חיים אפורים. מני ספג את המראות והקולות כמו מגלה ארצות שהגיע לארץ של יצורים אקזוטיים. "אתה מזכיר לי את מרקו פולו בסין," אמרתי, ומני ענה, "אם כבר אז אני כמו ד"ר ליבינגסטון אצל הפראים באפריקה." "תיזהר," ניסיתי לרכך את סברו, "אתה עלול ללכת כאן לאיבוד כמוהו וישלחו משלחת לחפש אותך ולא ימצאו אותך כי תתחבר אליהם." הוא לא ענה, תשומת לבו של מני עברה למודעות הענק, ומי שהתמחה בשיטות הצפנה התקשה לפענח את ראשי התיבות על המודעות. וכי מאין ידע שתשב"ר אינו משחק הרכבה אלא תינוקות של בית רבן. או נלב"ע משמעו ז"ל שנלקח לבית עולמו. הוא למד ביטויים כמו 'ניצחו מצוקים את האראלים', או 'נשבה ארון הקודש' ושאל מה משמעות המושג 'לפי שעון ארץ ישראל' שעל פיו נקבע זמן האסיפה "לאמירת תהלים לרגל הגזרות הנוראות המאיימות להביא שמד על אויביהם 
של ישראל."
עיני הנץ של מני ויכולת ההפרדה שלהן צדו לאלתר את הגברים המזוקנים שנשאו תחת בית שחיים מגבות מגולגלות. עד שאני הבחנתי בהם, ספר מני שלושה.
"לא הייתי מאמין שהם שוחים בבוקר בבריכה," הצביע בידו הבריאה על צמד חסידים שבזקנים ובפאות המדובללות עוד דבקו רסיסי מים.
צחקתי. "טוב שלא אמרת ג'קוזי. בדרכם לבית הכנסת הם נכנסים לטבול מהמקווה להיטהר מטומאה."
מני לגלג, "לא ידעתי שלחסידים יש מחזור." 
"החסידים טובלים כל יום במקווה," הסברתי. "זה הד להלכה עתיקה מימי בית המקדש שחייבה גברים שפלטו את זרעם להיטהר, טרם בואם למקדש. כיום אף שאין מקדש בני עדות החסידים, מקפידים בדבקות ולפעמים בחירוף נפש לטבול מדי בוקר במקווה."
מני שוב גיחך, "אתה רוצה להגיד לי שהם פעילים מאוד במיטה? חשבתי שהם לומדים גם בלילה."
אמרתי לו כי המנהג שהתקבל הוא שכולם טובלים כל יום בלי קשר למה שעשו או לא עשו בלילה. אבל יש לכך כנראה גם סיבות אחרות שקשורות לקבלה. 
ואכן מילת הקסם 'קבלה' שכנעה את מני, או אולי ריח התבשילים שהתגבר על כל ניחוחות הרחוב האחרים. מאה שערים וגאולה הם מרכזי הסעדה המוניים, ובמיוחד בערבי שבת וחגים, שאז צובאים המונים על המסעדות לרכוש ארוחות מוכנות.
אילו היינו מסיירים כאן לפני שבעים או שמונים שנה, לא היית מוצא כאן כל כך הרבה בתי אוכל ושירותי קייטרינג. את החידוש של FOOD TO GO הביאו העולים האמריקנים. סבתא שלי הייתה נפגעת עד עמקי נשמתה אם מישהי מאורחיה הייתה מביאה לה מטעמים ממטבחה. 
מני התלהב, "במסעדות נוכל לדבר עם אנשים." 
"לכאורה כן. אבל המסעדות מתפרנסות ממכירת אוכל באריזות. כיום אין הרבנים רואים בעין יפה מושבי לצים, כלומר אנשים זרים, גברים ונשים שמסבים ונהנים."
"כלומר שאין כיכר עיר שבה פוגשים כולם את כולם ומשוחחים?" 
"נכון. אין כיכר עיר וכמדורת השבט שימשו בתי הכנסת וגם המקווה." 
במקווה במאה שערים, וגם בשכונות האחרות. ובשבתות וחגים הגיעו החדשות האחרונות והשמועות המקוואות. 
"אתה מתכוון למקוואות של הנשים," מני ביקש ממני לדייק.
"אל תהיה שוביניסט," אמרתי, "השמועות פרחו באגף הגברים שבו טובלים בבוקר בבריכה אחת גדולה זקנים וצעירים ואחר כך מפיצים את המידע בבתי הכנסת."
בריכה המקווה הגדולה, במחילה מנאמניה, לפחות בעיני הילד שלי ובנטייתי לאבחן את הרע או המכוער לפני הטוב והיפה, היא מחזה בלתי מרנין בעליל. במקווה שאני זוכר לא טבלו דוגמנים או צעירים עם קוביות בחזה. עיניי שזפו המוני גברים, מהם 'בעלי תריסין' ונכבדי כרסים שמשתפלים ויורדים על פי ערוותם. ראיתי גם את האחרים, גברים שדופים וצנומים, כ'גרוגרת דרבי צדוק' בעור מקומט ובעצמות יבשות. וכבר מדדים לעברי בחיזיון האימים, כמו בתמונה של הירונימוס בוש, הגברים בעלי הקילע לא עלינו, שעל השתלשלות ביצי יענים 'תפארתם'. שטח הכינוס של בריכת המקווה הגדולה מלא בתופעות ובהיפוכן. זלדקנים וכנגדם עבדקנים, בעלי קרחות זקופים כלולבים וישישים כפופים ונושאי חטוטרת, והיו כמובן גם בריות נאות תאווה לעין, אלא שבעוונותיי העין נמשכת תמיד אל המוזר ויוצא הדופן. אז יסולח לי אם פגעתי בכבוד הטובלים ותעמוד לי זכותם. ובתוך כל אלה, איך שכחתי, מתרוצצים נערים צעירים ומתיזים מים מספלים לנטילת ידיים.
"למה כל כך הרבה אנשים נאספו במקווה?" תמה מני.
גוללתי בפניו בקצרה את תולדות השכונות בירושלים, שנבנו מאמצע המאה ה־19 ונשארו בפיגורם האורבני עוד שנים רבות לאחר מכן. עוד לפני חמישים שנה לא היו בדירות המגורים הקטנות בשכונות הישנות, חדרי רחצה. ובתאי השירותים המשותפים לכל דיירי הקומה, עמדה אסלת חרסינה צבעונית מאיטליה אבל ללא מים זורמים. ולכן בית המרחץ השכונתי שימש בנוסף לייעודיו הריטואליים כמקווה טהרה לנשים ולגברים, גם ובעיקר בשעות האור, בית מרחץ ציבורי של השכונה. ולכן היה למוסד הציבורי הנכבד ביותר בשכונה. ומכיוון שבשכונות הישנות התגוררו גם אנשים שלא שמרו שבת היו החדשות האחרונות מגיעות בשבתות ובחגים היישר אל המקווה וממנו אל בתי הכנסת, וכך נולד הביטוי 'חדשות מן המקווה'. 
מני חייך ושאל אותי אם גם אני נזקקתי למקווה. התעלמתי מן השאלה משום שבדיוק נכנסנו למסעדה.
"אל תתבייש להודות," גיחך מני, "חבל שלא לקחת אותי למקווה. פעם ביליתי בחמאם באיסטנבול. והיה כיף."
"תבוא בערב יום כיפורים. גם סתם שומרי מסורת הולכים לטבול, ונראה אם יהיה לך כיף."
ב'מרכז המטעמים של סבתא', האנשים שמאחורי הדלפקים היו סבא ונכדיו. קשה לזכות את 'מרכז מטעמי סבתא' בשם היומרני מסעדה. הכינוי 'בית תמחוי' יאה שבעתיים למתקן הדחוס והמחניק. חדר אוכל קטן ללא קורטוב של עיצוב או שירות. על רגלי מתכת התנדנדו ארבעה שולחנות פורמייקה, בפינה נערמו כיסאות פלסטיק בצבע לבן וחום. וכל הרוצה להסב לסעודה יתכבד לשרת את עצמו, למשוך את הכיסאות, לסלק מעל השולחן את השיריים שהותירו ביד נדיבה קודמיו, ולצפות לישועה. שלנו התעכבה כי כל העובדים שקלו וארזו את המטעמים הריחניים שהקונים שלו מהסירים או משכו מהמגשים או חילצו מהמקררים. הצטרפתי לתור והרכבתי שתי ארוחות על שני מגשים, מבחר מן המרכיבים הקרים שבמקררים ומן החמים שהתחדשו כל הזמן על הדלפק. 
לראשונה בחייו אכל מני קוגל ירושלמי חריף, חם ומתוק עם מלפפון חמוץ במלח. על געפילטע פיש הוא ויתר וסיבותיו עמו. אבל מכיוון שיום חמישי היה אותו יום, רבתה הנאתו גם מ'מנת היום', עיסה עצומה של צ'וֹנְט 
דחוס ומהביל עם הלהיט, צינור קישקע חום ובוהק שמתכרבל בקערת הפלסטיק בינות לפיסות קאַרטאָפעל דשנות, גריסים פריכים ופולי שעועית נינוחים אפופים בציר חום שמנוני שזלג על חולצתו. מני אכל בשקיקה, שהרי כפי שאמר לי, הסבתא שלו התמחתה בצליית תרנגול הודו, כלומר טֶרְקִי, ל'יום ההודיה' ולא ברקיחת חמין.
לא באנו אל מטבחה של הסבתא המנוחה לשם אכילת חמין אלא כדי לרחרח ולשמוע מה אומר הרחוב על פרשת הרצח של הרב מרקוס. אילו באנו בסתם יום של חול, היה הבעלים מתפנה אלינו, אבל בשיא הלחץ, לקראת 'שבת מלכתא', לא ייטוש איש כמותו את הקופה. גם עם הסועדים האחרים לא שפרה שליחותנו. ממול לנו סיימו שתי נשים את ארוחת יומן ובירכו ברכת המזון בנענועי גוף וראש, וכשניסיתי לפתוח אתן בשיחה סימנו לי להתרחק. 
בייאושי קמתי ממקומי, בעוד מני מעסה את רגלו הנכה, ואז קרב ובא אלינו היישר מן המטבח, גבר לא צעיר, אניצי זקן על פניו, סינר פלסטיק כחול למותניו וכיפה בוכרית מכסה את רוב קדקודו. 
"יש לי משהו להגיד לכם," אמר וקינח ידיו הלחות במכנסיו, "שמעתי שדיברתם על הדיין מה שמו. רגע. בר מינן. הרב ראובן, הזה שירו בו. תדעו שלא נכון מה שאומרים כאן בשכונה שהרוצח טעה והתכוון לשדוד סוחר מהבורסה."
"מה האמת?" שאל מני .
"אלף כול, תכניסו לראש ש'השיכנזים' מתביישים להגיד את האמת. אבל שמענו שהרב המסכין, מנוחתו עדן, היה בכלל סוחר יהלומים גדול." 
"מי אומר?" שאלתי.
"כולם. אני שמעתי מאחד שקוראים אותו אשר זבולוני והוא לא סתם בן אדם." הפועל התכופף ולחש, "הוא מישהו גבוה בביטוח לאומית. מכיר את כל השקרנים. ואשר אומר: תשמעו ממני צדיקים, אין עשן בלי אש. לא יכול להיות שהמסכין מת סתם. השיכנזים האלה עוד היו גנבים מאיפה שהם באו. אחרת איך נשארו בחיים. אבל מה אפשר לעשות. אשר אומר אסור לדבר בגלל המשפחה. רחמנות. נשארו בלי כסף. והיהלומים כבר עברו מזמן את הגבול." 

באוטובוס בדרכנו חזרה אמרתי למני, "תסכים אתי שלא התקדמנו בכלל."
אבל מני כלל אינו מצטער. זה לא היה בזבוז זמן ויש לו הרבה חומר לשוחח עם דניאלה. 
"על מה?"
"על שהיהודים האלה מבזבזים את כל האנרגיה על שום דבר בעצם. אילו כל היהודים היו נשארים כמו האנשים כאן, לא היו באים לעולם פניצילין וחיסון נגד שיתוק ילדים, ולא היה איינשטיין ופרויד, ואפילו לא ויצמן ובן גוריון או ישעיהו לייבוביץ."
"למה?"
"כי ההישגים העצומים של היהודים הגיעו רק אחרי שהם הפסיקו ללכת למקווה וללבוש בגדים שחורים, והתחילו ללמוד שפות ולא רק יהדות. אם כי לחמין היה מכור אפילו המומר היינה. כל האנרגיה שלהם הופנתה לאפיקים נכונים." 
חלקתי עליו והשתבחתי בגאוני התורה שהם פאר האומה.
"אבל במה הם קידמו את האנושות?"
"בעצם קיומם ותורתם."
מני לא השתכנע. 
צר היה לי שהוא לא תופס את חשיבות התורה. הוא התעלם ממאות שנים של לימוד והתעמקות בספרות הקודש שהם אשר עיצבו כישרונות וכנראה הטביעו אותם בגנום של היהודים כפי שיש מי שטוענים. אבל לא רציתי להתווכח, כי יש ומחשבות כמו אלה שלו מכרסמות גם בראשי. 

אשרי המאמין 

ערכנו סיכום ביניים והסכמנו שנינו שהרוצח רצח במתכוון את הרב מרקוס וכל סיפור שוד היהלומים שהשתבש הוא תרמית שנועדה להכשיל את החקירה. נאלצתי להודות בפני מני שנהגו ומזכירו של הרב משקר ומסתיר מידע. 
עם זאת היינו חלוקים בדבר מניע אפשרי לרצח. שותפי היה חף מאשליות. בעולמו לא היה מקום לאנשי מעלה ולאנשי מופת. מניסיונו ידע שניתן למצוא אצל כל אדם את נקודות החולשה שלו ולנצל אותן לשם סחיטה. רבנים ודיינים כמותם כמו כל ילוד אישה, מסוגלים לכל דבר תועבה ועל כן לא הוציא את ריבן מכללם. 
ואולם אני סירבתי להדביק לריבן פרשייה אפלה כל שהיא. אינני תמים ובכל זאת. מי שמאשים את מרקוס כאילו פוגע בי. לא משום שאנשי דת חסינים מפיתויים אלא מפני שפלירטים ואהבהים אינם תואמים את הפרופיל של הרב מרקוס. 
"הדבקות שלך בחתירה לגלות אישה שבלב הפרשה," קבלתי, "מרחיקה אותנו מחקירת מרחב המחיה של הרב מרקוס. האקסיומה הצרפתיתcherchez la femme, הולמת אנשים רבים אבל לא אותו. למה לנו להעלות השערות על דברים בלתי אפשריים כאשר איננו יודעים מה היו התיקים האחרונים שבהם דן המנוח? ביררנו אם הופעלו עליו לחצים? האם קיבל מכתבי איום? ואולי לווה כספים לרכישת דירות לילדיו והסתבך עם השוק האפור? לא שוחחנו עם אשתו ועם ילדיו על מה שהטריד אותו, ואפילו את תנחום לא שאלנו שום שאלה מעבר לניסיון לשרטט את דמותו של אביו."
"חבל על הזמן," חרץ מני נחרצות. ואני תהיתי שמא מחלתו מחמירה, ושיקול הדעת שלו נפגע. או אולי המקרים הרבים שבהם הלהיטו סוכני המוסד את יצריהם של יעדיהם המושחתים, כמו שהסעירו את יצריו של מרדכי ואנונו באמצעות סינדי, קיבעו במחשבתו של מני שתמיד יש לחפש את האישה. נזכרתי במעשייה על טייסים אמריקנים בזמן מלחמת קוריאה, שעברו מבחן שפיות תקופתי. פסיכולוג, בדק את המרחב האסוציאטיבי שלהם, הציג לטייסים תמונות שונות וביקש לדעת מה הדבר הראשון שהתמונה מעלה בדעתם. לאחד הטייסים הייתה תגובה אחת על כל תמונה, גם המוזרה ביותר. התמונה מזכירה לי חתיכה, אמר וחזר ואמר. הפסיכולוג החל לחשוש לשפיות דעתו של הטייס (עוד לפני הספר והסרט 'מלכוד 22') ואמר לו: לוטננט אני אצטרך להפנות אותך לוועדה רפואית. אתה מגלה סימנים שאינך מחובר למציאות.' ענה לו הטייס: 'אתה טועה. אני מחובר מאוד. כל הזמן אני חושב על נשים.'
מני לא צחק כשסיפרתי את המעשייה. 
אבל תנחום צחק ולגלג, "אתה מני, חושב כל הזמן על נשים. אבא שלי לא נגע באישה זרה מאז בר המצווה שלו. אפילו לא לחץ ידיים לדודות שלו."
"אולי דווקא בגלל זה. כשלוחצים מתפרצים, כשמונעים דוחפים החוצה." 
"עכשיו לכלכת," תנחום נעלב, "אבא שלי היה אולי מוזר וקיצוני ואתה תגיד פנאט, אבל בלי טיפת יצר הרע." 
מני חש צורך עמוק לומר את המילה האחרונה ואמר: "אשרי המאמין." 
חלקתי עליו, "אני מאמין."
"מה אפשר לעשות," מני שמר על ארשת כעוסה, "אף אחד אינו מושלם."
כדי לסיים את הוויכוח וגם לקדם את החקירה ביקשתי מד"ר מרקוס לברר במשרד בית הדין מה היו התיקים האחרונים שאביו דן בהם טרם שנרצח. שייזהר מרב שמחה וישתדל בהעדרו לחקור את צוות העובדים, אולי זכור להם איזה שהוא אירוע מוזר הקשור למנוח? או אם ביטא חשש מפני איום? "תברר אם לבית הדין הגיעו בקשות מגורמים זרים שלא דרך הצינורות המקובלים. תשאל את אמא אם שמעה מאבא על חשד כל שהוא. אולי טרם שנרצח סבל מסיוטים. אתה צריך להתרכז במוזר, במשונה, 
בלא שגרתי."
"ואיך אני אנמק את החיטוט הזה שלי?"
אמרתי כי במקומו הייתי טוען שהמשפחה מבקשת להוציא ספר זיכרון ואחד הפרקים יתאר את הימים האחרונים בחייו.
"אני לא בטוח שהם ישתפו אתי פעולה." ניסה תנחום להשתחרר מהעול שהטלתי על צווארו.
"אני משוכנע שהם ישמחו לעשות זאת. מטבע בני אדם להעלות זיכרונות בשאיפה ששמם יופיע בספר. אתה יכול לבקש תמונות שלהם. זה תמיד עוזר. אנשים מכורים לתמונות שלהם. לא משנה היכן צולמו, העיקר שכולם יראו. אלא אם כן לך כפסיכיאטר יש שיטות אחרות לדובב בני אדם."

אורנה תשבי 

סכנה ברורה ומאיימת 

שנה ויותר חלפה ביעף מאז נשמה גאולה את אוויר העיר תל אביב. ועכשיו בלכתה בשדרה אל משרדה של עורכת הדין תשבי, נקף בה לבה. הרי לא עזבה את עירה אלא נטשה אותה, נסה ממנה כמוכת הלם והבטיחה לעצמה כי רק אם וכאשר תתחזק, תשוב לעיר החטאים ללא הפסקה. ועכשיו כשתל אביב חזרה אליה כמכוות אש, לא עשתה שקר בנפשה וידעה בכל צעד ובכל מבט שהחליפה עם הבריות ועם העצים ועם השמיים התכולים שהציצו בה מפויסים מבין הצמרות, כי היא כמהה לשוב אליה. מן החלון בקומה העשרים ואחת במגדל 'טורים' נשקפה תל אביב על מגדליה והרחובות הרחבים, יפה ומרתקת יותר מכפי שהיא על פני קרקע המציאות. האנשים, בעיר שלה, נראו לה ממרום החלונות, קטנים. והיא הזכירה לעצמה, כדי לבלום את הגעגוע הפתאומי לחיי העיר, את המרגלים שמשה שלח לתור את ארץ כנען ובשובם מארץ כנען טענו כי ראו עצמם חגבים קטנים ועלובים לעומת יושבי הארץ הענקים. לכן גם אם נכזבה תקוותה של האישה כי תהליך התשובה יעצים את נפשה ויקרבה, גבוה מעל גבוה, לשוכן שחקים, טוב בעיניה שאנשי תל אביב נראים כחגבים.

את עורכת הדין אורנה תשבי, ראתה בגודל טבעי, יושבת בכורסת מנהלים עשויה עור ומצפה לשמוע את סיפורה.
רק עברו שלושה שבועות, מאז נישאה, גוללה את סיפורה בפני הפרקליטה האדיבה, וכבר נוכחה כי חננאל אינו כאחד האדם. 
תחילה דימתה שכך הם פני הדברים אצל גברים חרדים. לעתים נדמה היה לה כי שתי ישויות מתרוצצות בגבר יפה המראה ולעתים גוברת הדמות החביבה ואפילו הנעימה ולפעמים מגיח מתוכו יצור שממהר לכעוס ונתקף בפחדים ומתכנס בעצמו. היא כבר שמעה מאמו שהוא נזקק לכדורי חיזוק שהרי בידוע ש'התורה מתשת כוחו של אדם'. ובכל זאת לא נרגעה. אין אדם יכול להתנער לחלוטין מאורחות נפשו המוטבעים בו כמו חשדנות וחששות, ועל אחת כמה וכמה כאשר קלטה שהתופעות המשונות מופיעות אצלו במחזוריות מסוימת.
"ואז התגנבה ללבי החרדה שמא אלה תולדות של התמכרות או של תרופות. בוקר אחד של שבת הוא שכח בחדר האמבטיה חפיסת כדורים. אלה היו כדורי ציפרלקס. אני שמעתי על הכדורים האלה. אחדים מחבריי ומחברותיי, לפני שעזבתי אותם, נטלו אותם, כדי להסתגל לחיים בתנאי מתח ולחץ. והנחתי שגם חננאל נזקק לכדורים הללו. מצד אחד נרגעתי. אבל מצד שני כעסתי. מדוע הוא והוריו לא שיתפו אותי בעובדה הזאת?"
לשאלת אורנה מדוע מצד אחד נרגעה, השיבה כי כבר עלה בה החשש שהוא לוקה בסכיזופרניה. ומשום שכדורים אלה אינם ניתנים לסכיזופרנים, ומכיוון שכדורים אחרים לא מצאה אצלו נחה במשהו דעתה. אבל עוד באותו יום חשך עליה עולמה כשקלטה שנישאה לאדם חולה. הדבר אירע כאשר המתינה לו בשובו מבית הכנסת וחפיסת התרופה בידה. ידעה שזאת טעות. אין להפתיע איש ולהדהימו, אלא רק בבשורה טובה וגם אז בזהירות שלא יפוג לבו. וקל וחומר בן בנו של קל וחומר שאין להתקיף אדם בשאלות מביכות על מחלות ותרופות.
"היה מצב שלא הצלחתי להתגבר על הרצון שלי להתנגח בו. המתנתי לו סמוך לדלת וכשראה את חפיסת הכדורים מתנופפת בידי נתקף זעם והאשים אותי כי אני רוצה להרעיל אותו. אחר כך היתמם כי אלה ויטמינים." הוריו הנכבדים ביקשו ממנה לא להתרגש. כנראה הגזים בשתייה בקידוש בבית הכנסת. אבל הפעם לא נרגעה ונתקפה פחד.
בימים שלאחר מכן עקבה אחרי התנהגותו. עדיין לא ידעה במה לקה. אפילו במיטה, באותם שבועות מעטים, היה חננאל בבחינת 'כי בשיגעון ינהג'. יש והיה נתקף תאווה שאינה יודעת שובע. לילה אחד והיא בעיצומם של 'שבעה נקיים' ניסה לבוא עליה והיא נסה על נפשה לחדר אחר ונעלה עצמה מבפנים. למחרת בבוקר היה רגוע לחלוטין אבל היא אמרה לו בפשטות: זה לא יכול להימשך. "סליחה מלכת היופי," התחנף. "אני מתנצל על מה שהיה אמש ואני מבטיח להתנהג יפה."
היא סירבה להאמין והוא נאחז בטענה שעליה לעזור לו: "ככה זה אצלנו החרדים. מדכאים אותנו. אסור לנו להתקרב לאישה וכשסוף סוף מותר לנו אנחנו מאבדים את השליטה העצמית ונהפכים לחיות. אבל זאת הרי אשמתך. כי את כל כך יפה ונחמדה והריח שלך משגע אותי. אני לא אשם. את ממש אונסת אותי. לא לחינם אמר שלמה המלך מוצא אני את האישה שהיא מר ממוות." צחוקו זעזע אותה והיא סטרה לו קלות על פיו.
ותוך כדי דין ודברים זה שהחל בבקשת סליחה ונגמר במכה, עברה על חננאל מהפכה ולנגד עיניה הגיח מגבר בוש ונכלם ומתנצל ייצור גס ותוקפני שאינו מסוגל לקחת אחריות על עצמו ותולה את האשמה בצד שכנגד. אחר זמן יתברר לה שאי קבלת אחריות והאשמת האחר היא תסמין אופייני למי שלוקים 'באישיות גבולית'. אבל עוד קודם שהתברר לה הדבר, כבר הבינה שהמוצא היחיד שנותר לה הוא להיפרד ממנו.
עברו ימים אחדים ובשעת ארוחת ערב עשתה מעשה שאין ממנו חזרה. היא אמרה לו: "חננאל. אני לא יכולה יותר. אנחנו צריכים להיפרד. תבין. אני לא מאשימה אותך אלא את עצמי. אני אשמה. אבל שוב לא אוכל להיות לך לאישה."
חננאל פלט את בלעו והחל משתעל. היא חששה שייחנק והתחרטה על שבחרה להעביר לו את תחושותיה תוך כדי ארוחה. אולי עדיף שתעזוב את הבית בחשאי ותודיע לו במכתב על החלטתה. חננאל גבר על השיעול. נשם עמוקות. וקם ממקומו. היא ראתה את השינוי מתחולל בפניו. הפנים הם ראי הנפש ועכשיו ראתה אותו כב'אספקלריה המאירה', חוצה את הגבול ומשתחרר מכבלי החלק השפוי שלו. על פניו הצטייר פחד גדול. העיניים שידרו את המצוקה. הוא פחד. אחר כך תשמע כי הפחד מנטישה ואפילו מפרידה לזמן קצר גם הוא ממאפייני ההפרעה הזאת. רגש של רחמים כלפי האיש האומלל שעולמו חרב עליו ניעור בה. אבל אמרה לעצמה זה או אני או הוא. חננאל עזר לה להתגבר על רגש הרחמים. את סבר הבהלה בעיניו דחק מבע פראי. לראשונה קלטו חושיה כי אצורה בו סכנה ברורה. השינוי באישיותו התממש לנגד עיניה. תחילה רק שתק ואך התבונן בה בעיניים ששיקפו ריקנות, כאילו אין מאחוריהם ראש או מוח. "תשכחי מזה רשעית," צרח, "את רוצה להרוג אותי אבל אני לא אניח לך. אנחנו נמות שנינו," צעק והחל לשבור את כלי הבית. 
"הוא היה הורג אותי אם לא הייתי מצליחה לחמוק מן הבית," אמרה לשוטרים שהזעיקה. חננאל המשיך להיאבק וצעק על השוטרים 'לכו לעזאזל. אני יהרוג את עצמי ואת אשתי.' השוטרים עצרו אותו. ואז בכה וזעק 'תסלחו לי יהודים.' ונשלח להסתכלות במקום שכבר היה מוכר מקודם ושם החליטו להשאירו לטיפול ולא יכלו לומר כמה זמן יישאר בבית החולים.

ללא אשליות 

אורנה ידעה כבר במהלך שיחתה עם רב שולם מנתניה עד כמה המקרה הזה סבוך. אמנם היו תקדימים שבתי דין שיחררו נשים מכבליהם במקרים דומים לכאורה, אף כי לא זהים. אבל הם עוררו גל של ביקורות אצל הדיינים השמרנים. יתר על כן, החלטה בבית דין אחד אינה משמשת, כבבתי המשפט, תקדים. והיו גם מקרים שבתי הדין חששו להכריע בהם והעניין נסחב כבר שנים אחדות. 
"בית הדין הרבני," הסבירה עורכת הדין תשבי ללקוחתה החדשה, "אינו בית משפט רגיל. ומשום שהוא מוגבל רק לענייני אישות ואין בו באמת סדר דין הוא דומה יותר לבית דין לעבודה מאשר לבית משפט. וכמו שבבית דין לעבודה יושבים בצד אב בית הדין, המשפטן ונציגי ציבור, הרי גם הדיינים הם לפי טעמי נציגי ציבור שפוסקים לפי נטיות לבם ולא על פי אמות מידה ברורות וקבועות."
"לכן כדאי שתדעי לאן את הולכת ואל תתבלבלי," הזהירה אורנה תשבי. הן ישבו במשרדה כי גאולה חששה לשוחח בבית קפה שמא יזהה אותה מאן דהוא. "ואל תצפי לפתרון מהיר של הבעיה שלך. וגם אם יענו לבקשתך הם יוציאו לך קודם את המיץ. אני יודעת להחזיר להם מלחמה. אבל את בהחלט בבעיה. מתוך חשש מיסטי לערוך גירושין הם מעכבים דיונים, מציעים שלום בית ולפעמים נתקעים ללא החלטה. את אישה חרדית ולכן אין לך ברירה אלא לחכות ואם תשאלי לדעתי, את עושה טעות. כיום הרבה זוגות שנתקעים בבתי דין מקיימים במקביל מערכות יחסים שלפי ההלכה הן אסורות ומולידים אפילו ילדים ממזרים. ולכן רבים מאוד נישאים שלא דרך הרבנות. וכפי שהבנתי אין למדינה שום אסמכתא שאת אשת איש. אם היית מתייעצת עם עורך דין לפני שהלכת לרבנות והפקדת את עתידך בידיהם היית מקבלת תשובה אחת. תמחקי את הפרק הזה בחייך ולכי לשלום. הרי אפילו את מספר תעודת הזהות שלך לא רשמו בכתובה."
"חס וחלילה," גאולה נרתעה, "אני אישה נשואה." 
"אני לא מנסה להשפיע עלייך. אני רוצה שתדעי שבבתי הדין משחקים בהלכות ובחוקים לפי נטיות הלב של הדיינים."
ר' שלום סגל הכין אותה לכך שעורכת הדין תשבי היא טיפוס 'שאינו דופק חשבון' ואין אלוהים בלבה, אבל "משפטנית מעולה. אורנה היא ממֶש הדובדבן שעל הקצפת ויש דיינים שפוחדים מגברת תשבי." עכשיו הבינה גם למה הם מתייראים מפניה ותהתה שמא התוקפנות הזאת תפעל לרעתה ואולי גם תחדיר הרהורי כפירה ללבה שלה ותפגע בקודשי ישראל. לכן יצאה להגנת המופקדים על ההלכה, "רגע. רגע. גברתי, למדתי שיש רק שולחן ערוך אחד ולכן אולי את קצת מגזימה."
אורנה הסיקה שהלקוחה שלה עודנה שבויה בעולמה החדש ולכן שינתה את נימת דיבורה וטענה כי אמנם יש הלכה אחת אבל היא נתונה כמו כל חוק להרבה מאוד פירושים והסתייגויות ויש מחמירים ויש מקלים ויש פוסקים שאינם נחשבים בעיני דיינים מסוימים. כך שלעולם אין לדעת כיצד יסתיים הדיון. 
"את באמת חושבת שלכל רב יש תורה אחרת?"
"לא. חס וחלילה," אורנה הגזימה במתכוון בהגיית הלמד, "הבעיה היא שכל אחד מסתכל עליה אחרת. ולכל אחד יש את נקודת המוצא שלו. תראי איך את מתלבשת ותראי נשים דתיות אחרות."
גאולה העבירה את השיחה, כיאות לחוזרת בתשובה, לאפיק חשיבות הסייגים והחומרות, "בדור שלנו שיש בו לדאבון הלב כל כך הרבה פיתויים, רק אם הולכים בדרך היותר מחייבת, מחזיקים מעמד. ומי כמוני עם כל מה שעבר עליי יודעת זאת."
"אני מקווה שהסייגים הללו שאת מהללת לא יפגעו בך. אני מבינה שאת ההשקפה הזאת קיבלת בכת שהצטרפת אליה." המילה השקפה לא רווחה על לשונה של עורכת הדין. אבל היא בחרה בה משום שמקצוע ההשקפה הוא מן החשובים בתוכנית הלימודים החרדית.
"את חשיבות הסייגים למדתי בסמינרים בבני ברק. אבל למה את חושבת שמחנה הגאולה הוא כת?"
"כי היום כולכם שייכים לכל מיני קבוצות. קיצוניות וקיצוניות יותר. רק מי שמחמיר נחשב לטוב יותר אצלכם. למה? כובע. אחד הלקוחות שלי התגאה בבנו שאינו סומך על הכשרות של אמא. אתם לא מקבלים למוסדות הלימוד ילדים שאבא שלהם עובד לפרנסתו גם אם הוא ממש חרדי. אני מכירה אותם מפני שהם באים אליי כשהם מסתבכים ולא מצליחים למצוא את הפתרון בתוך המחנה. הם באים למרות שאני נחשבת למופקרת. רק לאחרונה סידרתי גט לאישה גורניקית שמרדה בבעלה ורדפו אותה בשל כך. הנשים מספרות לי. גם הבעלים מדברים. בעל מחסידות שמצווה לצמצם למינימום שבמינימום את הסקס לא נוגע בכלל באשתו. וכשסוף סוף, ואל תחמיצי לי פנים, הוא מז... סליחה שוכב אתה, מלגלגים חסידים מכתות אחרות פחות משונות ומציעים לזוג המאושר לברך שהחיינו, כי כבר עברה לפחות שנה מאז הפעם הקודמת. אז את יקירתי מצפה שבתי הדין יהיו נורמליים. הם הרי האליטה של כל הקבוצות. כל אחד שיושב בבית הדין משוכנע שרק השיטה שלו נכונה. את אולי חדשה בעסקי הדת ומקבלת ברצינות את כל מה שמכרו לך. אני רואה בעיניים שלך פקפוק. לכן אם אני מפחידה אותך תגידי שלום ולא יהיה לך עסק אתי. אבל אם את סומכת עלי אז תני לי לנהל את העסק ואל תיבהלי ממה שאני אעשה להם."
"הרב סגל אמר שאת יכולה לחולל נפלאות ואני סומכת על שניכם," אמרה גאולה, ולעצמה הוסיפה: בעצם אין לי מישהו אחר. 
אורנה תשבי הבהירה לאישה הצעירה שעד שייקבע מועד לדיון יהיה עליהם לחזור ולהיפגש. בינתיים עליה להיערך לדיון מסובך אחר ועד אז הורתה לה לרכז לפגישה הבאה מסמכים שונים.

מי את באמת? 

אורנה תשבי הייתה לפלא בעיניו של רב שולם סגל. היא ניהלה עם הדיינים מאבק מבריק ונאחזה בתשובות בהלכה של כמה מגדולי הפוסקים במרוקו. הדיינים לא שמעו על החכמים האלה והיא נזפה בהם: לא רק האשכנזים הם גדולי תורה. 
פעם אחת כשנסתיים הדיון ר' שולם ליווה אותה אל מחוץ לבניין ושאל, "גברת תשבי, מי את באמת?"
היא צחקה ואמרה, "אתה לא הראשון ששואל אותי."
"איפה למדת?"
"איפה אתה חושב שלמדתי?" 
"אני לא יכול להחליט אם בחברון או בפוניבז'." 
"הצחקת אותי אדוני, נשים בקודש הקדשים געוואַלד," ושניהם צחקו. ואז אמר רב שולם, "כנראה שהתחפשת שם כמו אותה 'יענטיל' בסרט של שפילברג לפי הסיפור של בשביס זינגר."
"אדוני אתה חושד בכשרות, למרות שאני אוכלת טרפות." 
"ובכל זאת מאיפה הבקיאות המפליאה שלך בספרות ההלכה שאם הייתה לרב ניתן היה לכנות אותו הגאון הגדול?"
"טוב. ברצינות. אל תגזים," ניסתה להצטנע ולא עלה בידה כי ניכר שאהבה את ההשוואה. "לתואר השני במשפטים התמחיתי במשפט עברי. בטח תתפלא מה ל'צפונית תל אביבית' במכון למשפט עברי? אתה צודק אף אחד אינו מושלם. התעניינתי בימים ההם במקורות ההלכה, ולא חלילה לשם הלכה למעשה אלא התעניינות שתלויה בדבר מסוים," ולעצמה אמרה אם הוא היה יודע באמת למה היה בוודאי בז לה. 
כשנפרד ממנה לשלום בפתח הבניין שאל ובאמת ביקש: "אם תסכימי אפנה אלייך נשים בצרות. לא פעם אחת אני מתפוצץ מכעס נוכח איך שמתייחסים אליהם בבתי דין."
"אבל אני גובה שכר טרחה גבוה." ניסתה לצנן את התלהבותו. 
"אם יהיה צורך תעשי להן הנחה וגם תזכי במצווה."
"תזכה למצוות אדוני. היה לי נעים להכיר אותך."

שקר החן 

לפגישתה השנייה עם אורנה התייצבה גברת עמיאל כשהיא נינוחה. אלא שלא תיארה לעצמה את הצפוי לה. עורכת הדין ריכזה את כל המסמכים והטפסים בתיק פלסטיק. וכאשר גאולה קמה ממקומה להיפרד אמרה לה, "שבי. הניירת מאה אחוז. אבל את לא."
"אני לא מבינה," היא נדהמה וצנחה על הכיסא.
"בוודאי שאת לא מבינה. רק שתדעי שאם היית קרובת משפחה שלי הייתי מפליקה על הטוסיק שלך כמה פליקים," עורכת הדין התאפקה שלא לצחוק אבל העלתה על פניה ארשת כעוסה, "יכול להיות שאני חורגת מן האתיקה של המקצוע. אבל לפעמים אני מרשה לעצמי להיות מרושעת כלפי הלקוחות שלי."
אורנה תשבי התלבטה בטרם הכתה בשבט לשונה את גאולה. מצד אחד היה לה ברור שהלקוחה שלה זקוקה לחום, לנחמה, למילים טובות ובעיקר לביטחון. אמנם אין זה תפקידו של עורך הדין להיות עובד סוציאלי או פסיכולוג , אבל בעצם למה לא. ומצד שני היא סברה שגאולה זקוקה לניעור רציני, לטלטול שיעורר אותה מאשליותיה כי המקלט שמצאה בתשובה הוא אכן מקלט בטוח.
עיניה החומות של אורנה תשבי נראו לגאולה עמיאל, גדולות מכפי שהן, כאילו מנסות לכשף אותה. אורנה קימטה את מצחה ובידה הימנית החליקה על שיערה. גאולה חשה עצמה קטנה ועלובה. באה לפגישה בתקווה שתמצא אישה שתחבק אותה, תרגיע אותה מפחדיה ותאותת לה שיש סיכוי שבידה המפתח ליישוב התסבוכת. עכשיו נוספה זאת על צרותיה. מסיתה ומדיחה ומרשה לעצמה לחדור לנשמתה. כשלחצה את ידה של אורנה, בבואה למשרד, מצאה אותה חמה וחזקה. אבל עכשיו כאילו יצקו עליה קיטון של מי קרח. היא רצתה מילה טובה, דברי עידוד מפיה של מי שהיא משלמת לה ואינה מבקשת ממנה הנחה או התחשבות. לכן קמה ממקומה ועיוותה את פניה בזעף וטלטלה את ארנקה. אבל קפאה על מקומה ולא ידעה, אם להישאר ולשמוע את חרפתה או לקום ולנוס על נפשה?
וכדי להירגע נשמה עמוקות ומיד עלה בה ניחוחה של אורנה. כבר יותר משנה שבאפה לא עלה ניחוח בושם או תמרוקים. במקום להתמודד עם עלבונה היא התמכרה לריח המשכר של הבושם, וזה הילך עליה קסם והיא שאפה לתת שם לחלקיקים השמימיים שאפה שאף. אבל לשווא. פעם הייתה, לפחות בעיני עצמה, מלכת הפרפיומים. עכשיו התאכזבה, על שלא זיהתה את הבושם הזה. מימיה לא בא לה עוד כניחוח הזה. לא שהיא כל כך מבוגרת, אלא שבבשמים היא מבינה. 
העולם, התנחמה, אינו קופא על בשמיו. שנה שנה ובשמיה, אישה ואישה וניחוחותיה, ואילו היא נותרה מאחור. מפגרת. במכון נאסר עליהן להתאפר, להתמרק ולהתבשם, ואפילו לא ללבוש תחתוני משי. לתקנות הללו לא הסכינה, אבל קיבלה את הדין. המעבר מעולמה לישות אחרת אינו קל והלוואי ויהיה זה הרהור החטא האחרון. במשרדה של אורנה ניסתה למקד את עיניה בתמונה שעל הקיר ומיד נרתעה, אולי משום שמילותיה של הפרקליטה לא התפוגגו מתודעתה. מעולם לא דיברו אתה קשות. כשאמה נזפה בה בצעירותה על שהשתכרה במסיבת סיום של כיתה יא בתיכון, ברחה מהבית ומצאה מחסה זמני אצל אחת החברות. היא שבה אמנם הביתה אבל לא סלחה לאמה ושכנעה עצמה כי 'זאתי' מתנכלת לה מחשש שבמשובות גיל ההתבגרות תפגע בקריירה שלה, של האם השאפתנית.
הפרקליטה הבחינה בארשת העלובה שהתנחלה במסכנות על פניה היפות של לקוחתה. כשאת בוכה את לא יפה, טרטרו מילות פזמון ותיק במוחה של אורנה. אבל גאולה לא בכתה. היא התייסרה. 
מאז באה ל'שובנה בנות' קפצה עליה זקנה שאינה תולדת גיל, אלא של השקפה. כאילו חדלה להיות צעירה מן היישוב. פסקה מהתאפר. גם לא טיפלה בפניה ובשערה. במכון עמלו כאילו על טיפוח הנפש והזנחת הגוף. שיננו להן בקול בוכים את דבר אפסות האדם ועליבותו אל מול הנצח. שהרי מה הוא הגוף אם לא בשר ודם מתכלה. רקמה גסה שבאה מ'טיפה סרוחה' והולכת למקום רימה ותולעה. מהו בכלל האדם אם לא יצור שיסודו מעפר וסופו לעפר, שמעה מפי מדריכי המכון. ובסעודת ליל שבת שרו בקול בוכים על אשת החיל האמתית אשר עליה נאמר 'שקר החן והבל היופי' ועל האישה יראת השם שהיא ורק היא תתהלל. 
למכון הגיעה ללא נוגדנים. את ההטפות ודברי המוסר קיבלה כתורה מסיני, מושג שהפנימה עוד בסמינרים בבני ברק. וכמובן שלא ידעה כי בחברה הדתית אפילו החרדית היו ציניקנים שאמרו על תפיסת היופי של החכם מכל אדם כי השקר הגדול ביותר הוא השקר של שקר החן. גם לא ידעה שחז"ל לימדו את האישה תכסיסי פתיינות שכן, "אישה צריכה להתנאות על בעלה. שמא יישא עיניו באחרת." אבל במכון 'שובנה בנות' התעלמו מחכמת חיים זאת אם במתכוון ואם מתוך בורות. כל אנשי המכון המחזירים בתשובה הם בעצמם חוזרים בתשובה שמתפרנסים מעיסוקם זה.
אורנה הבינה למה גאולה זועפת. אבל לא ניסתה להתחבב עליה אלא אמרה בקול מצווה, "שבי בבקשה. זה חלק מן הטיפול שלי במקרה שלך. מילא שחזרת בתשובה, אבל לכל שגעון יש גבול." עורכת הדין קמה מן הכורסה והקיפה את השולחן הגדול. הלקוחה הציגה עצמה, בפגישתם הראשונה, כצעירה מתל אביב שבשל משבר פנתה עורף לחייה הקודמים. אורנה לא ביקשה לדעת יותר מכך. וציפתה כי הצעירה תפתח בפניה בעתיד את סגור לבה ותשתף אותה בצפונות נפשה. "יקירתי נדבקת במחלה קשה ויש אפילו שטוענים כי היא חשוכת מרפא. אבל זאת זכותך." ואז מתחה את גופה ונופפה באצבעה כלפי האורחת שלה, "לצערי זאת כבר מגפה והיא מכה אפילו בבוהמה. לא סיפרת לי על הרקע שלך ורק אמרת שאין לך בעיה של כסף. אז מסתבר שלא בגלל מצוקה כלכלית הלכת אל הדוסים."
גאולה קלטה את הארס הלגלגני בדברים האלה. זה לא מגיע לה. היא לא פשעה כלפי אף אחד. אולי רק כלפי עצמה. נפלה במלכודת הדבש הרעילה. פניה התעוותו והיא בכתה בכי חרישי של חמלה עצמית. הגברת תשבי המשיכה לייסר אותה, "לא עצרת לרגע ולא עשית חושבים והמשכת בהידרדרות שלך לתוך הביצה הטובענית." ואז עצרה את שטף הדיבור שלה לרגע ונעצה את עיניה בפנים הקודרות והוסיפה ואמרה, "אני למדתי מניסיוני וממחקרים שחוזרים בתשובה מאבדים את הצפון ונמשכים דווקא אל הקוטב הקיצוני ביותר של הדת. כמו זבובים אל אש וכמו דבורים אל צנצנת של דבש. אולי את יכולה להסביר לי מדוע?"
גאולה שתקה. עורכת הדין מנסה לחדור לנשמתה ולכך לא ניאותה. גם לעצמה לא התירה לערוך חשבון נפש נוקב, לכן הפטירה בלחש, "בואי נעזוב את הדיבורים האלה. זה לא קשור למקרה שבגללו באתי אלייך." 
הפרקליטה לא הרפתה מן הטרף, "תדברי, בן אדם. תפתחי. הכול חשוב. את לא יודעת מה יהיה בעתיד ואת לא מוכנה לחיים שאחרי הגט. סליחה אם נפגעת. תשתחררי. תיפתחי. אחרת שוב תפלי בפח וחוץ מזה אני רק מדברת ולא מרביצה."
הגברת עמיאל נשמה נשימה עמוקה לפני שנשברה, "באחד הסמינרים לימדו אותנו את דעתו של הרמב"ם על החיים. הוא כתב על כך את שמונה פרקים והוא עוסק שם בתיקון המידות, כדאי לך ללמוד."
"למדתי. זה היה בחומר שלנו לבגרות בפילוסופיה יהודית."
"אז את בוודאי זוכרת שהוא אומר שאם אדם רוצה לתקן את עצמו ולהגיע לשביל הזהב, עליו לעבור מקיצוניות רעה אחת לקיצוניות הנגדית של התכונה הרעה שלו. לכן על קמצן להתחיל להיות פזרן, עד שבמשך הזמן הנפש שלו תתייצב על האמצע. והמדריכים בסמינרים אמרו לנו שאין לנו ברירה אלא לבחור בדרך הכי אחרת. ולא לחפש פשרות אצל הדתיים האלה שאי אפשר לסמוך על היראת שמיים שלהם."
אורנה שאלה, "ולא עלה בדעתך שהם עושים נפשות לכתות שלהם ואין להם באמת עניין בך?"
"לא. זה לא עלה על דעתי אז וגם לא היום." הדברים שכבר אמרה חיזקו אותה ולכן המשיכה להסביר את דרכה. "כשאת בתוך תהליך את לא חושבת. יש להם משפט מחץ שמיועד לסתום את הפה 'סוסים חושבים'. באחד הסמינרים דנו אתנו על מאמרם של חכמים 'הרחק מן הכיעור ומן הדומה לו' והשתכנעתי שזאת הסיבה שחוזרים בתשובה צריכים לדבוק בעולם החרדי ולהתרחק לא רק מן העולם המכוער שממנו באו ובחסדי השם זכו לצאת ממנו, ובשום אופן לא להתקרב אל הדתיים האחרים, המודרניים, שהם דומים בכל לחילוניים. מישהי מאתנו אמרה 'אבל גם הם דתיים.' והמרצה ענתה 'זאת טעות. הם חילוניים שמקיימים כמה מצוות ונמנעים מכמה עבירות. אבל באמת הם מסוכנים יותר מחילונים. לכם יש סיכוי שפעם תגלו את המאור שביהדות. אבל למזרוחניקים אין שום סיכוי. אין להם כבוד לחכמים. הם לא נשמעים ל'דעת תורה'. הם נראים כמו כולם. חוץ מכיפות בגודל של שקל, שפעם קראנו להם חצי גרוש והבחורות שלהם מתרוצצות במכנסיים צמודים ובחולצות עם מחשופים. והם לא מתביישים אפילו להיות יחד בלי להתחתן.'"
אורנה הופתעה "ואת קיבלת את ההשמצות האלה כאמתות מוגמרות?"
"מה שאני חשבתי לא היה חשוב. כי 'סוסים חושבים' וחוץ מזה הכרתי כמה כיפות סרוגות ובזמן שהמדריכה דיברה עליהם חשבתי שהיא צודקת. הם לא היו צדיקים גדולים מדי."
"כלומר בחרת בדרך הזאת באופן חופשי ונפלת בפח. בבקשה ילדתי אל תבכי ואל תכעסי עליי. בכל מקרה הלכת רחוק, ועובדה שכעסו עלייך שבחרת דווקא במחנה הגאולה. נכנסת במו רגלייך החטובות אל המלכודת ולכן לא תפסת שהרב והרבנית שלך במכון הם מסוג מאחזי העיניים, נוכלים שמתפרנסים מפתיות כמוך. והם מתוחכמים מאוד. וכדאי שתדעי שכבר שנים מנסה המשטרה לחשוף את מעללי ראשי הכתות ואינה מצליחה. הם מצטיינים ביכולת להתביית על מוחן של הנשים המתחזקות ומפוררים אותן לפירורים." 
גאולה שתקה.
"תחשבי על מה שאני אומרת לך. את תיתקלי בהרבה קשיים. יאיימו עלייך. המשפחה שלו תנסה לשחד אותך בכסף. יגידו לך שאני שמאלנית ואוהבת ערבים ובכלל רפורמית. אני צריכה להיות בטוחה שאת סומכת עליי."
גאולה שתקה.
"אני מציעה לך להשליך את הסמרטוט שמכסה את הראש שלך. אני דורשת שתבואי לבית הדין בראש גלוי ובשיער מתבדר, בעצם עם מה שנשאר לך ממנו. תגיד לי גברת מתי חפפת בפעם האחרונה את הראש שלך? מגרד לי הראש כשאני מסתכלת עליך."
גאולה שתקה. אורנה הבינה שהיא הלכה רחוק מדי בהטפה שלה, ולכן חזרה לסדר היום. "הטענה המקדמית שלי תהיה שאת בכלל אינך נשואה. ואם לא תתקבל אטען שאלה היו קידושי רמייה. שאילו ידעת מה באמת שווה החתן היית בורחת. אגב אני מקווה שאיני טועה. משום שאם באמת ידעת או חשדת נופל כל הקייס שלך."
גברת עמיאל שוב ייבבה וניסתה לומר משהו, אבל קולה בגד בה. גרונה ניחר ואילו לא התביישה הייתה מבקשת מהאישה הנוראה הזאת שתרפה ממנה ותגמול אתה גמילות חסד עם כוס מים ללחלח את מיתרי קולה. היא הרימה את ידיה ונופפה בהם כאומרת לא. בשום פנים לא ידעה ולא חשדה. גם הניעה את ראשה מצד לצד. 
עורכת הדין המטופחת לא ניגשה לתמוך בה. הטיפול בהלם לא כלל הגשת ממחטה ואפילו לא מילה של הזדהות. אדרבה היא חזרה לסורה להכביר פצע וחבורה על מכה טרייה, "אני לא מבינה איך אישה יפה כמוך שבוודאי היו לה כמה רומנים, כמו לכל אישה נורמלית עם מערכת הורמונלית תקינה מתחתנת עם המשוגע הראשון שמכירים לה ואינך מבינה שבעיני הרב והרבנית לא נחשבת ליותר מאשר אם פונדקאית שתייצר להם את היורש הנורמלי שהם לא הצליחו לקבל. איך לא תפסת מראש שהבחור היפה מעורער בנפשו. נכון לא נתנו לכם להיפגש, אבל איפה היה השכל שלך?" 
"את צודקת. איבדתי אותו."
"אני מתארת לעצמי שאמא שלך התנגדה ואני מקווה שיש לך אמא ושלא פגעת בה כשניסתה לחלץ אותך מהמלכודת. אבל את אמרת לה את מה שהשתילו לכן בראש, שאסור להישמע להורים כנגד התורה. נכון אני יודעת שבגיל שלך כבר לא מקובל להתייעץ עם ההורים הזקנים והמפגרים האלה. אבל לעבור כזה מהפך ולצנוח בנפילה חופשית מן הפח אל הפחת, זה כמעט פשע נגד האנושות. אבל מה שהיה היה. עכשיו צריך להמשיך וללכת."
"גברתי, את חושבת שיש סיכוי שאצליח להתנתק מהמשוגע?"
"זאת שאלה מצוינת," השיבה אורנה, "צריך לנסות ולהאמין שאפשר לתקן את המצב. אבל כפי שאמרתי לא יהיה לך קל עם החברה האלה."
"תשמעי סיפור יפה," אורנה בכל זאת ביקשה לנחם את הצעירה המסכנה, עם משהו מהפולקלור המסורתי. "רב חכם ראה סנדלר זקן עובד מאוחר בלילה, לאור בדל של נר ומתקן נעליים. ודחק בו, סבא לך לישון. והסנדלר ענה לו כי כל זמן שהנר דולק אפשר לתקן. ומאז אימץ הרב את האמירה התמימה של הסנדלר למוטו לחיים: כל זמן שהנר דולק אפשר לתקן. אני מבקשת ממך שתדליקי את הנר הישן שלך. לא את הנר המזויף שהם ניסו להצית בך. תשתחררי מהצדקת המזויפת. אני מתארת לעצמי שגאולה אינו שמך האמתי. אז תשליכי אותה, תזרקי אותה לכל הרוחות. אני בכלל לא מאמינה בגאולה. לא בך אלא בשם של המחנה שכנראה אימצת. שתלך גאולה קיבינימט, אל תסתכלי עליי כאילו אני מסיתה ומדיחה נשים צדקניות וחייבת ארבע מיתות בית דין. את כבר לא גאולה. בעצם לא היית מעולם. תחזרי לשם שלך."
אורנה הביטה בשעונה וסיכמה, "אמרתי מה שהיה לי להגיד לך. אני מבינה ששוב אינך מתגוררת במערת הפריצים. אם תצטרכי עזרה אל תתביישי לפנות אליי. אני אודיע לך מתי יתקיים הדיון הראשון."

אישה מוכה יצאה מהמשרד ובמעלית פרכס לבה. גם חשה עצמה מבוזה מדברי הקטרוג של פרקליטתה. גם נמלאה תיעוב כלפי עצמה. ובעיקר הייתה נבוכה. אבל אחר כך התאוששה ואמרה, "אלוקים בידך אפקיד רוחי". יצאה אל הרחוב התל אביבי הסואן והשוקק. יותר משנה לא הייתה כאן. וכאילו יובל עבר חלף לו מאז יצאה מהכרך ללא הפסקה היישר למסע חַתְחַתִּים. העיר חייכה. הצבעים להטו. זוגות של גברים ונשים וגברים וגברים ונשים ונשים הלכו חבוקים. נערות עם חולצות בטן ומכנסונים העלו בראשה בגדים מן העבר. אופניים עם מנוע חשמלי שנערה נוהגת בו כמעט והפיל אותה. אבל בעוד עיניה בלעו בשקיקה את כל מה שהזדקר לעומתה, בכל זאת קולות הכרך לא הבקיעו אליה. היא שמעה באוזניה שוב ושוב את מה שהציעה לה אורנה לחזור ולהיות מה שהייתה. לכבות נר שחור ולהדליק נר לבן. אבל באמת כאילו נזקקה למכשיר לראיית לילה, כאילו ירדה עליה חשכה. היא עוד הייתה גאולה וגם לא... עדיין נאחזה בשם החדש שאמור לקדם את גאולתה הפרטית ואת גאולת העם שהיא חלק ממנו בעזרת האל. אבל הבניין החדש שנבנה סביבה החל לרעוד. אולי הוא יתמוטט והיא תילכד בין ההריסות. ובאמת עם מי היא רוצה להמשיך את חייה, עם גאולה הטיפשה אך הצדקת או עם קודמתה המבריקה אך הגויה כאילו? גם לא היה אכפת לה. תנצח מי שתנצח ובלבד שחננאל ילך לעזאזל. 

תיק נ-1639

דע את האויב 

אורנה תשבי לא החלה לנהל משפט בטרם תדע עם מי 'יש לה עסק' בצד השני של המתרס. עוד בימי ההתמחות השכילה להבין כי כשם שכל צבא נסמך על מערך מודיעין ועוסק ב'דע את האויב', כך ראוי לו לפרקליט נבון להתאים את טענותיו ואת דרכי התנהגותו לשופט או להרכב השופטים שנקבע לו. טוב שידע מהם שיגיונותיהם של השופטים או הדיינים. יש שופטים שמתעבים פרקליט תקיף, אחרים לוקים בעוינות לפרקליט אדיב אך חריף לשון. לא אחת ראתה כיצד שופט שמזגו רע סותם בגסות את פיו של סניגור עקשן.
ר' שלום סגל המזכיר משך בחוטים כדי לזרז את הדיון בתיק נ־1639 ונקבע מועד לדיון ראשון. ראש ההרכב אב"ד נתניה, הרב יחזקאל טוביה ברקאי, היה אדם כלבבה. היא אמנם לא ידעה על התקרית בכינוס הדיינים משום שהדברים לא נודעו ברבים, אבל שמעו יצא כדיין מתון שאינו מתעמר בנשים הבאות להתדיין לפניו.

נזיפה

"מוריי ורבותיי וחבריי, הריני בא אליכם נרעש ונפחד כאוהב שהוא גם מוכיח בשער, בבחינת את 'אשר יאהב יוכיח'. ואנא פתחו שערי לבבותיכם לקבל דברי בלא רוגז ומבוכה. נאמנים פצעי אוהב.
"ואם תשאלוני 'מי שמך?' אומר לכם כי במקום שיש בו חילול השם אין משגיחים בקטנות ואין ממתינים להוראות, אלא כל מי שאלוקים בלבו מתגבר כארי ומצווח ככרוכיה: אשמנו, בגדנו, פשענו, העווינו." 
בדברים האלה ובהגיע תורו, לשאת דברים בכינוס החרום של הדיינים, פתח אב בית הדין האזורי בנתניה, את נאומו. הוא היטיב לדבר בשפה בת ימינו קולחת וישירה אבל העדיף לפנות אל נכבדי הרבנות במליצות הנשמעות נבובות וארכאיות למי שאינו מצוי בשעשועי הלשון של רבנים.
הכינוס התכנס, ברוב מהומה, כדי למחות על המתקפה הציבורית ההולכת ומתעצמת על בתי הדין הרבניים. גם אב בית הדין מנתניה נפגע מדברי הבלע בנוסח "מעשים מחרידים" או "החלטות משחיתות ופעולות מבישות" של "אנשים אטומים מרושעים בזויים". "והכול משום שהקלריקליים, שותפיהם של הפשיזם מייצגי הרוע בהתגלמותו, אינם מכירים בדמוקרטיה," כפי שכתבו כמה פרשנים.
אלא שהוא לא עלה מנתניה לירושלים להפך בזכותם של עמיתיו אלא דווקא לייסר אותם ולהוכיחם על פניהם. "הרי אני כבן שבעים שנה," נסמך הרב ברקאי על מאמרו של התנא הצעיר רבי אלעזר בן עזריה, שזקנו הלבין בין לילה כשנתמנה במפתיע לנשיא הסנהדרין, "ולא זכיתי שתאמר הלכה למען העגונות לא בימים ולא בלילות. האמנם ימתינו העלובות עד שיבואו ימות המשיח? והנה עתה כשזקני מלבין, ואף שאיני בן שבעים, בכל זאת זכיתי ושופט כל בשר פתח את לבי לשוועת האומללות ולזעקתן. ואף שהיא נשמעת מקצה העולם ועד קצהו, ועד כיסא הכבוד מגעת, בכל זאת קולן אובד בהגיעו אלינו. האם אוזנינו קהו או שמא מה שרע יותר לבנו נאטם כחלמיש צור?" הוא הניח לדברים להדהד בחלל העמום של האולם טרם המשיך.
"ולכן מבקש אני מחילה ממעלתכם, עליתי לירושלים רק כדי להקשות קושייה עצומה: הכיצד מסוגלים אנו, כולנו יחד וכל אחד מאתנו לבדו, לעלות על יצוענו מדי לילה ולנום שנת ישרים? אנא השיבו לי כבוד הרבנים הראשיים, חברי מועצת הרבנות הראשית המהוללים, דייני בית הדין הגדול, חכמי ארץ ואבות בתי הדין בכל אתר ואתר, האם רשאים אתם ובכללכם גם אני הקטן, תולעת ולא איש, להתעלם מאותן מאות הנשים בארצנו ששנתן נודדת מצרתן באין להן מנוח? ואין מי בין נושאי ההלכה היושבים על מדין שיקום ויחרף נפשו בגיבורים למען העשוקות. בטוח אני שגם בלי לגלות פנים חדשות במה שאמרו חז"ל כי ממזר הוא כדברי החכם באדם 'מעוות אינו יכול לתקון', רשאים אנו לפעול שלא ירבו ממזרים בישראל ולהתיר נשים מעגינותן. הטרם תדעו רבותיי כי 'אבדה מצרים'? וזה כבר הננו בלתי נחשבים למאום בעיני רוב בני הארץ הקדושה ולא עוד אלא שאנו מקוממים כנגדנו רבנים ודיינים מהתם. הלא תדעו כי מתרגשת ובאה עלינו הצרה עת יאמר לנו העם: "שובו לכם לאוהליכם. שוב אין לנו חפץ בכם." 
הוא שוב ערך אתנחתה, גם כדי לנשום עמוקות וגם כדי לקלוט אותות של רגש בעיני הנאספים.
"ועתה אציג בפניכם, בבחינת 'אדברה וירווח לי', את אשר הבשיל בי בחסדי החונן לאדם דעת, ביגיעה עצומה המשברת גרמי עצם ובימים ארוכים של לימוד ותהיה."
דממה ירדה על האולם בבית הרבנות הראשית בירושלים. עד שהגיע תורו של הרב ברקאי להשתתף בדיון על מעמד בתי הדין, שרתה עליו אווירה טובה של מפגש חברים שנקבצו ובאו לחזק איש רעהו ולומר 'אנחנו לא מפחדים'. נואמים עלו וירדו ומחיאות כפיים ליוו אותם בצאתם ובבואם וקריאות יישר כוחכם וחזק וברוך נשמעו מכל עבר. אנשים הרשו לעצמם לצאת מן האולם ולעשן סיגריות בפרוזדור הצר עד שעשן הטבק סמיך וערפִּילִי כעשן הכבשן חדר לאולם ונמזג בריח המגבעות המיוזעות והגרביים של מי שחלצו את נעליהם תוך כדי הדיון. 
נדרשו לו לראש הרבנים דקות אחדות שנדמו בעיניו נצח לקלוט כי אכן אין הוא חולם חלום רע. ומחמת שהיה איש ענוג ורך לא עלתה בדעתו כלל המחשבה להסות את הדובר בצעקה ולהורות לו לצאת מן האולם. ובכל זאת התרוצצו גינויים בתוכו והכינויים תכפו: שערורייה. נבלה. בגידה. דברי בלע.
הוא ועמיתו הראשון לציון כינסו את הדיינים לעצרת הזדהות ואימוץ ברכיים כושלות. בהזמנה נאמר כי "כבוד הרבנים הראשיים שליט"א מתכבדים להזמין את מעלת כבוד תורתו נ"י למעמד המרומם של 'איש לאחיו יאמר חזק'. הם ביקשו לאושש את רוחם של הדיינים ולאמצם נוכח מה שטענו כי הוא גל עכור של רדיפת הדת במדינה, הפגנות מחאה של ארגוני הנשים המאשימות, מתוך חוסר הבנה מוחלט, את בתי הדין בהתאכזרות כלפי הנשים. הם כעסו על ההצעות לסדר היום בכנסת בעניין התנהגותה של מערכת הדין הרבני שכפי שכתב אחד העיתונים הראשיים 'רק כסילותה עולה על רשעותה."
ראש הרבנים העביר פתק למנהל לשכתו לשאול 'האם אתה בטוח שאין כאן עיתונאים?' הכתבים לענייני דת הוזמנו לכינוס אבל לא באו. ניסיונם של הכתבים לימד אותם שני דברים שהם הא בהא תליא. המערכות מתעלמות מדיווחים על כינוסי רבנים. שכן כינוסים של כלי קודש אינם אלא אספות משמימות, רוויות מליצות נבובות, וטפיחות הדדיות על שכם והטחה סיטונית של אשמה בבית המשפט העליון הרודף את המערכת הדתית וגם בכנסת על כניעתה למזימות הזרמים הלא אורתודוקסיים, ועל כן ערכן כחדשות אפסי עד שלילי.
תשובת העוזר, 'אפילו לא אחד וגם דובר משרד הדתות לא בא', הרגיעה במשהו את המבולקה בראשו של ראש הרבנים. ברוך השם שלפחות הדברים הנוראים הללו ייוותרו בין ארבעת הכתלים של האולם הצפוף ולא יגיעו אל הרחוב, וגם לא יעשו כותרות שחורות בצהובונים של מחר. עצם המחשבה על הידיעה כי אחד מחשובי הדיינים האשים את הרבנות הראשית באטימות לב, האיצה את הלמות לבו. ואז העביר שוב פתק לעוזרו והורה למנוע כל פרסום ולהודיע לרב ברקאי כי אל לו להדליף את תוכן נאומו. כיוון שכך, קיווה שהלוואי וחמומי המוח שבין הדיינים ישליכו אותו מן הדוכן. אבל הם לא עשו זאת. גם הם היו מוכי הלם. 
האורחים והדיינים חשו עצמם כשהקשיבו למשא הקטרוג של הדיין מנתניה, כמי שנכנסו בטעות למקווה של מי קרח. ואחר כך נפלה עליהם כמו אבן בראש כמו בהפגנה על שמירת השבת, הצעתו הנואלת לפתרון סוגיית מעוכבות הגט, שהבוגד מנתניה הרהיב עוז בנפשו להעלות בפניהם, וכעס נורא אחז בהם. הרי זה מה שאומרים הרפורמים ותוכניתו אינה אלא המדרון החלקלק שהם חוסמים בכל מאודם, שחלילה לא יחצוב איש פרצות בהררי קודש שיסודותם בסיני. 
עד לרגע שהחל בדבריו לא עלתה על דעת כל הנוכחים חברי מועצת הרבנות הראשית ובית הדין הגדול ובכירי הדיינים בארץ שגם הארז הגדול בלבנון יכרע וייפול ברשתם של המשחיתים. ומי העלה על דעתו כי מכובדם הרב יחזקאל טוביה ברקאי, הלמדן הנכבד שמדברים בו נכבדות כמועמד מועדף להתמנות לחבר בבית הדין הרבני הגדול לערעורים בירושלים, יצא, שוד ושבר, לתרבות רעה. בשר מבשרם עשה נבלה בישראל ובמקום לחבור למקהלה המאוחדת של הדיינים באימוץ ידיה של מועצת הרבנות הראשית ובתמיכה במלחמתה על עצמאות בתי הדין, נלכד בשחיתותם של הרפורמים, ויצא חוצץ נגד כל גדולי התורה, ארזי הלבנון ואבירי היראה, כאילו הוא אחד מקלי הדעת שלמרבה הבושה צצו בקרב הציונים, הכאילו דתיים, שמתיימרים להיות רבנים. 
תחושת האחדות שפיעמה בלב מאות אנשים במדים אחידים בשחור נעכרה פתע פתאום. והם ישבו נזופים. מעולם לא שמעו קול כזה יוצא מפורש מפי אחד מהם. היו שמוללו את המגבעות המהודרות באצבעות מרטטות וכופפו מבלי משים את שוליהן. אחרים נתקפו צורך לצאת מן האולם ולהשיב נפשם בסם הניקוטין שבסיגריה. אבל כמה דיינים, שמסיבות שונות שאין זה המקום לפורטן, גס לבם ברבנים הראשיים, שמחו לאידם, והיו שייחלו ש'ההצגה' תימשך. וקומץ דיינים אפילו הודו כי הצדק עמו, אך אין בהם העוז להכריז על כך בשער בת רבים. אלה ציפו בתקווה לשמוע מפיו של עמיתם תוכנית כל שהיא להקלת סבל מעוכבות הגט, להקלות בתהליכי הגיור ולרוח חדשה שתנשב בין הכתלים האטומים של בתי הדין. וכאשר שמעו את דבריו הכירו בצדקתו וחשבו כי הלוואי ויהיה בהם העוז לאמצם. ראש הרבנים התאמץ לשמור על ארשת קפואה. אבל יודעי סברו הבחינו בתנועות לא רצוניות של אפו וברעד שאחז בידיו שהוכיחו כי הוא יוצא אט אט מגדרו.
ברגע שפקעה סבלנותו היכה ראש הרבנים בפטיש היו"ר על שולחן הנשיאות וניסה להסות את הדובר. "הרב ברקאי," הוא מלמל, "שמענו את הדברים אנא יסיים כבודו וישוב למקומו." אלא שהרב ברקאי מיאן. נחוש שלא להחשות אמר בקול בוטח, "יסלח נא לי כבוד תורתו. לא עברתי על מכסת הזמן הניתנת לכל אחד מהדוברים. אנא יואיל להניח לי עד אשר אסיים את דברי. מבטיח אני כי אומר אותם ב'קצירת האומר'."

צמד מוזר

אמנם מה שאירע בכינוס הרבנים לא פורסם, ובכל זאת אורנה הניחה שהרב ברקאי יקבל את טענת מיקח הטעות. כל דיין נאור היה מבטל את נישואי הזדון, ביקשה להאמין. שמו של הרב ברקאי נודע אצל הטוענות והטוענים בבתי הדין בשל מזגו הנוח, הבנתו המהירה כבזק ורוחב דעתו. בביוגרפיה המהירה שהתקינה לו אורנה בהכנותיה לדיון, זהרה מבחינתה העובדה כי שימש חמש שנים רב בקהילה אורתודוקסית ומנהל בית ספר בקליבלנד אוהיו בארצות הברית. הוא אמנם יליד הארץ וחניך ישיבותיה. אבל יצא אל מעבר לים בשליחות של ארגון צדקה יהודי. שם, כפי הנראה, התוודע לסגנון רבנות חביב ואנושי יותר מזה הרווח בישראל. רבנות שיש בה פתיחות לעולם. השתתפות במה שמעניין את בני הקהילה ובמיוחד את הצעירים. ספורט ומשחקים אינם הבלים, אלא מרפא לגוף ולנפש. ורב אינו נזקק לחליפה שחורה ולזקן ולפאות כדי לשאת חן בעיני אלוהים ואדם.
קודם שנכנסו לחדר בית הדין אמרה אורנה ללקוחתה המבוהלת, כי שהותו של הרב ברקאי בארה"ב מייחדת אותו לטובה מדיינים אחרים שאופקיהם צרים כחדר בית הדין. הרב ברקאי הגיע לבית הדין מן השטח הגדול ומן החיים האמתיים על כל הכיעור שבהם ולא היישר מן 'הכולל'. הוא איש העולם הזה ולא איש העולם הבא, ניסתה לתת טעם לאבחנתה כשהבחינה שגאולה נועצת בה זוג עיניים מפליאות ביופיין אך אטומות בהבעתן. 
חזותו ושפת הגוף של הרב יחזקאל טוביה ברקאי, העידה בו שהוא תוצר משובח של שיטה שעיצבה את תלמידיה להיות קודם לכול בני אדם. מעיניו ניבטה מתינות וסבלנות, אורנה כמובן לא ידעה זאת אבל שמחה להיווכח כי על פניו, שלא כעל פני דיינים רבים, נחה בת שחוק קלה וכי זקנו ושפמו גזוזים בקפידה. בגדיו נקיים מכל רבב ונעליו מצוחצחות. היא אמנם לא שמעה על אמרת חז"ל ש'כל תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדו חייב מיתה' שהייתה אחת מן ההנהגות המחייבות בישיבה שלמד בה, שכן עוד במקום ייסודה בליטא הסבירו המשגיחים לנערים כי בטיפוח החזות החיצונית אין משום כניעה ל'מודה', כפי שהטיפו האדמו"רים לחסידיהם וגם לא חיבה יתרה לגנדרנות וליהירות. אלא שמי שמכבד את עצמו סופו שיתחבב גם על הבריות. אמנם בישיבות חסידיות ואחרות שיוו למשפט על הרבב והמיתה משמעות הפוכה, כלומר מי שנמצא רק רבב אחד על בגדיו אות הוא שראשו ורובו אינם משוקעים בדברי תורה והוא מכלה עצמו בהבלי העולם הזה רח"ל. ועל כן כדי שיינצל מדין מיתה עליו להקפיד שבבגדיו יעלו רבבים הרבה. או אז ידעו הכול, ובמיוחד ישתכנע בעליהם המוזנח של הבגדים המוכתמים, כי הוא חסיד שאין בנפשו רבב.
אבל לכל הרוחות, נטרדה שלוותה של אורנה, למה נפלו בחלקה השניים האחרים, רבי מסעוד והרב בן לוז? אבל לא הופתעה. סוד גלוי הוא שדיינים נבחרים לפי מפתח פוליטי.
מימין לאב בית הדין נענע עצמו במרץ הדיין הרב ידעיהו הלוי בן לוז, כופף ויישר את גוו כמי שאין לו בעולמו אלא ד' אמות של הלכה. הפרקליטה תיעבה אותו עוד בטרם הכירה אותו רק בשל היותו מן המתנחלים. כמו רבים מאזרחי 'מדינת תל אביב' וכחניכת השומר הצעיר סלדה אורנה תשבי מן הימין בכלל ומהמתנחלים בפרט. היא ידעה כי סטיגמות הן לעתים תקלות, ובכל זאת לא נמנעה מתיעובה אותו. הרי הבן לוז הזה גר ביישוב 'ירובעל' בשומרון. חלילה לא יישוב, תיקנה את מחשבתה, אלא התנחלות, שהוקמה בוודאי על אדמות פרטיות של תושבי הכפר. ילדיו, עם יתר המתנחבלים הקטנים, עסוקים בעקירת עציהם של הכפריים. ואולי כדי לעשות נקמה בגויים גם משליכים בקבוקי תבערה באישון לילה לבתי משפחות תמימות. לדיוקן הדעה הקדומה שהדביקה לו, בלי לדעת באמת מי האיש, הוסיפה אורנה חטא על פשע כשהסיקה שמעייניו בהפיכת ישראל למדינת הלכה, ולכן הדיינות מהווה עבורו קרש קפיצה ואמצעי להנחלת השקפת עולמו. חזותו של הרב בן לוז לא אוששה את נחרצותה לרעתו. זקנו של הרב בן לוז היה קטן ולא מגודל ופרוע, ועל פדחתו לא רבצה כיפת קערה אלא נחה כיפה שחורה אך סרוגה, לא כלא עצמו בחליפה שחורה, כלבושם של מתחסדים למיניהם וכותנתו לא הייתה צחורה כשלג ולא מגוהצת בקפידה, כשל הרב ברקאי ולא משובצת וצבעונית כמקובל אצל רבני היישובים החדשים. את דמותו הנאה של איש צעיר זה, כאדם מן היישוב ואחד מן ה'בחורים הטובים', השלימו מכנסי חאקי כהים שתאמו לז'קט טוויד חום וצווארון כותנת כחולה שנפרש על דש החליפה, כדרכם של מנהיגי מחנה העבודה 'לפני המבול'. כדי להיות כנה עם לקוחתה הספיקה לומר לה שמבחינה פוליטית היא סולדת מהדיין בן לוז. אבל ביקשה שלא לראות בו אויב. "אני רוצה לקוות שדווקא הוא לא יקשה עלינו. הוא ציוני ושירת בצבא." אבל אז תוך כדי דיבור מצאה לשמחתה בזיכרונה עוד סיבה למסיבת ההשמצות. בן לוז היה קצין. בוודאי רב צבאי מן החרד"לים שכובשים את צה"ל ומנסים לשטוף את מוחם של החיילים כאילו הם נלחמים מלחמת מצווה ולכן מותר להרוג שבויים ולאנוס את בנות האויב. היא לא ידעה כי בן לוז הוא שריונר ובמילואים היה מפקד פלוגה של טנקי מרכבה סימן 2.
משמאלו של הרב ברקאי הסב, בעיניים מושפלות, הצעיר שבחבורה הרב נתן מסעוד. אורנה התרשמה שהוא מרחף בעולמות העליונים. אולי רוחו מרקיעה שחקים, ניסתה לזכותו במעלה יתרה, אבל מיד התעשתה, דיין צריך להיות נטוע בקרקע המציאות. הוא עוסק בחייהם של בני אדם. ומדוע אינו זוקף את ראשו? האם הוא חושש להישיר מבט? האם תמיד עיניו מושפלות וככל הנראה גם עצומות? או רק בגלל שתי הנקבות? אבל מי שדן בחייה של אישה עגונה או מסורבת גט או סתם אישה בתהליכי פירוד צריך להיות בן אדם ולא מלאך. "מצדי," עלה הקצף באורנה, "שלא יסתכל עליי, אבל הוא חושש להישיר מבט אל הלקוחה שלי על אף שבקושי ניתן היה להבחין בפרצופה מתוך מערכת הבגדים העצומה שהיא טמנה עצמה בנבכיה. דיין חייב לבחון את עיניהם של בעלי הדין. אחרת איך ידע מי תוכו כברו ומי מאחז עיניים?" והדימוי שעלה בראשה היה שגורלה של האישה האומללה שלצדה נתון גם בידי 'אסטרונאוט', כפי שפעם כינו את 'האהבלים המבולבלים' שרגליהם אינן נטועות בקרקע. אחר כך במחשבה שנייה הצטיירה דמותו בעיניה. כמין חייזר שנפל ארצה וכוחותיו אוזלים. אם כך ואם אחרת אנחנו בצרות, ולא שיתפה את הלקוחה שלה בדאגתה.

מלכודת פתאים

"האישה היושבת כאן לפניכם וראשה חפוי ועיניה טרוטות מבכי ולבה מר עליה, באה אליכם רבותיי דיינים מומחים, ובלבה מתרוננת תקווה גדולה שתחלצו אותה מן המצר ותגאלו אותה ממלכודת פתאים שסגרה עליה בעורמה."
עורכת הדין אורנה תשבי ניגשה אל גאולה, הניחה את ידה על כתפה והקימה אותה מכיסא הפלסטיק החום. ביקשה שהדיינים יראו את אשת המשוגע. שהיא תתבונן בפניהם. שהם יבינו כי לפניהם אישה בצרה ולא תיק שגרתי שיש לדון בו כלאחר יד ובלי רגש. מניסיונה העשיר ידעה כי יש וכדברי קהלת 'מקום המשפט הוא מקום הרשע'. לא אחת ולא פעמיים שופטים ודיינים אינם רואים את מי שניצב לדין לפניהם כבן אדם שלם אלא כמין ישות חיה לא ברורה. וזאת כדי להקל עליהם להתעסק עם הנקודה המשפטית או ההלכתית בלבד ולא עם הנסיבות. אורנה אמרה שבית דין או בית משפט שדן רק לגופו של עניין ולא יורד לגופו של אדם הוא 
מקום מרושע. 
שעת בוקר מאוחרת, בבית הדין הרבני בנתניה. הישיבה זה אך החלה וכמובן כמקובל, בבתי הדין, באיחור של יותר משעה. שופטים ודיינים ולפעמים גם רופאים אינם ממהרים. שעתם בידם ואינה דוחקת בהם לחוש אל העלובים שבא יומם לעמוד בפניהם. 
חדר בית הדין היה קטן ובת־ריח של ניירות ישנים, נבלעה באבק המרחף בו דרך קבע ומצפה את רהיטיו בשכבה דקיקה. האבק עקצץ בנחיריה של אורנה והיא התעטשה והתנצלה, התעטשה בעוצמה ושוב התנצלה. המזכיר רב שולם איחל לה 'אסותא' והציע לו צרור ממחטות נייר וכוס מים. קרני שמש נחושות להבקיע את מסך הווילונות שהתנופפו ברוח הקלילה, קיפצו על פניה לקצב מעוף הווילונות. האור ששפע מן החלונות האיר את פרודות האבק שפיזזו באלומות האור וגם את פניה של האישה הצעירה. חיוורת, ומבוהלת הרימה גאולה את ידה להיטיב את המטפחת שליפפה את שיערה. אורנה תבעה ממנה להתייצב בבית הדין כשהיא גלויית ראש. "כך תקבעי בתודעתם של הדיינים שאין את אשת איש." אמרה לה. אבל זאת לא נשמעה לה. אין זה מן הראוי שאישה שמקיימת מצוות תבוא לבית הדין, כאחת חצופה מן השוק, שאינה שומרת על 'דת יהודית' ויוצאת לרשות הרבים בראש גלוי, בצוואר נטוי ובבגדי צבעונים כאחת הריקות והפוחזות.
אורנה אחזה בידיה את דפי הנייר ובהם הדברים שתאמר לבית הדין. כך נהגה תמיד בישיבה ראשונה של דיון משפטי. אבל דברי הפתיחה הנרגשים לא היו רשומים בהם. והם עלו במוחה מיד כשראתה את לקוחתה נכנסת שפופה ועצובה, לבניין בית הדין. 
אורנה תשבי התמחתה במשפטים של עבריינים בעלי הון ובעלי צווארון לבן. מדי פעם, לפי בקשת הסניגוריה הציבורית, ייצגה מתוך מחויבות אישית, פושעים פלילים. ואז הזהירה את העבריינים שאם יופיעו לדיון בכיפות לראשיהם תבקש לאלתר מבית המשפט לשחרר אותה מן החובה לייצג פושע מעמיד פנים. לעתים נטלה על עצמה לייצג בבתי הדין הרבניים נשים מעוכבות גט. במקרים מיוחדים הסתפקה בשכר טרחה סמלי. בעלה וילדיה קנטרו אותה ואמרו לה שהיא אוהבת דוסים. "ורק שלא תחזרי לנו בתשובה." אבל היא לא נטתה מעולם חסד לדוסים ובמיוחד סלדה נפשה, כחברה פעילה באחד מארגוני השמאל, מן המתנחלים.

אין זה מקובל 

מרת גאולה עמיאל התרגשה למשמע דבריה של הפרקליטה. בעברה ניצבה בושה ונכלמת בפני שופט נוער, על חטא שחטאה בעישון גראס בחבורה. אליבא דהתובע המשטרתי המעשנים הם בני טובים ממשפחות נורמטיביות ודווקא משום כך יש להעניש אותם בחומרה למען ישמעו האחרים וייראו, אבל כיוון שההורים הנורמטיביים הבטיחו להגביר את הפיקוח על ילדיהם וכדי שלא תיחסם דרכם ליחידות המובחרות של חיל המודיעין הוא יסתפק בעבודות לטובת הציבור וללא הרשעה. 
גאולה באה לישיבה הראשונה ובתמימותה ייחלה שהדיינים ישחררו אותה, תיכף ומיד, מעול הנישואין. אבל התקווה והציפייה הפכו למפח נפש. מילותיה של הפרקליטה שהציגו את עליבותה חלחלו בתודעתה והעבירו בה חלחלה. נזכרה בתחזית הקשה של אורנה וקבס אחז בה. נשמה נשימות עמוקות וסדורות ואורנה לחשה לה, "יהיה בסדר, תירגעי." וכאשר נרגעה עלתה בה המחשבה כי בדיוק היום מלאו שישה חודשים מאז התיישבה בפעם הראשונה על הספסל במסדרון בית הרבנות הזה. רב שולם שלח אליה מבט של אוהב אדם. אבל היא חששה להשיב לו במבט חם משלה.
אורנה הניחה לדבריה לחלחל לתודעת הדיינים ואז פנתה שוב אל הדיינים: "כבוד בית הדין. לכאורה מרשתי צריכה הייתה לדרוש כי בית הדין יכפה על בעלה להעניק לה גט פיטורין. ואולם אנחנו מבקשים לפטור אותה מן התהליך הקשה והמייגע הזה שעלול להימשך שנים ארוכות, ואתכם רבותיי הדיינים לשחרר מהספק של 'גט מעושה'. יתר על כן, המצב הנפשי המיוחד, כפי שנוכיח לכבודכם, של הבעל, אינו מתיר להפעיל עליו אמצעי כפייה. ועל כן אנו מבקשות מבית הדין לפסוק כי נישואיה עם מר חננאל בורמן נישואי מקח טעות הם, בטלים ומבוטלים וכאילו לא היו כלל. מרשתי היא אישה פנויה לכולי עלמא ואפילו לכהן."
אורנה התבוננה בחליפות הדיינים ובגאולה. היא דיברה באיטיות וכפי שמקובל לכנות זאת בטרמינולוגיה הרבנית כ'מונה מעות'. ערכה מדי משפט או שניים אתנחתא קלה כדי לאפשר לבקשתה זאת להתנחל בתודעת הדיינים ולהבהיר להם כי לא תסתפק בדחיות של לך ושוב. גם הוסיפה משפט מחץ: "כבודכם, אין מדובר כאן בתקדים, גם לא בחידוש, או בתיקון ההלכות. שכן כפי שידוע לכם ביטלו כבר כמה וכמה הרכבים נכבדים של בתי הדין נישואין על סמך טענת מיקח טעות. ואין כל סיבה מדוע לא ייקבע כאן כי הנישואין הללו הורתם בעוון ולידתם בחטא וערכם פחות משווה פרוטה שחוקה ואין בה כדי לקנות אישה."
תוך כדי דיבור ניסתה אורנה לבחון על פי סבר פניהם של הדיינים מי יתמוך בבקשה ומי מחמיץ פרצופו ומעווה את פיו ולבטח ידחה את הבקשה. הדיין רבי מסעוד הניע את ראשו פעמים אחדות למעלה ולמטה וגם לצדדים ועל כן לא ידעה אורנה מה דעתו. אב בית הדין נראה לה, כפי ששיערה, נינוח כמי שאינו מתייסר ואינו מתלבט ותומך בה מלכתחילה. ואילו הרב בן לוז נע על מקומו בעצבנות. 
"מי היא זאת שמדברת בפנינו?" הרב מסעוד שאל בלי שהרים את ראשו ואת קולו.
הרב ברקאי כמי שציפה לכך הגיב בקול כעוס, "עמיתי הנכבד. הכול מצוי בתיק שלפניך. בשם המבקשת טוענת לפנינו הפרקליטה הגברת אורנה תשבי."
"אין זה מקובל," הרב מסעוד הרים את קולו. 
אורנה לא הופתעה. לא אחת נשיותה הייתה לה לרועץ בבתי דין. 
"מדוע, כבודו?" הרב ברקאי הגיב בקוצר רוח.
"כך למדתי מרבותיי והמה מרבותיהם," התקומם הרב מסעוד, "וכך מנהגם בקודש של קהילותינו. מעולם לא התירו בתי דין להתדיין עם נשים אלא אם כן הן בעלות הדין עצמן."
אורנה רצתה לצעוק על הרב המתלונן ולגדפו אבל כבשה את יצרה, "ישמע נא כבודו. מנהג מדינת ישראל הוא שלא להבדיל בין זכרים לבין נקבות. היכן שאין עילה לכך. זאת קובע החוק שאנו נוהגים לפיו." 
הרב מסעוד התקומם, "הרי זה מנהג סדום."
הרב ברקאי לא מיהר להגיב. הוא ביקש למנוע עימות פומבי בין חברי בית הדין. אלא שיש למהר ולאתר את הבעירה. אגב כך שוב תמה איך העניקו כושר דיינות למי שאינו יודע בין ימינו לבין שמאלו בהנהגות המדינה. אמנם זאת הפעם הראשונה שטוענת ולא טוען מופיעה בפני הדיין הצעיר. אבל הדיון מתנהל בנתניה במאה ה־21 ולא בבית דין כל שהוא במקום נידח. הרב ברקאי חיפש על שולחנו ומצא ספרון קטן ופנה למערער: "עמיתי ימצא בוודאי בלשכתו את החוברת על תקנות הדיון בבתי הדין הרבניים התשנ"ג מטעם מועצת הרבנות הראשית וחבר הדיינים בבית הדין העליון. מכל מקום יקשיב נא לי. בפרק ה סעיף נ סעיף קטן 1 כתוב שחור על גבי לבן כי כמורשה בבית־הדין כשיר לפעול:
א.	עורך־דין בעל רישיון לפי חוק לשכת עורכי הדין, התשכ"א-1961.
ב.	טוען רבני בעל רישיון לפי תקנות הטוענים הרבניים, התשכ"ח-1968.
ומן הראוי שעמיתי יבין אל נכון כי כאשר אין הדבר נאמר אחרת, עורך דין פירושו לרבות עורכת דין וטוען רבני לרבות טוענת רבנית."
הרב מסעוד לא נכנע, "מי שמופיע בפנינו חייב להקפיד על צניעותו." הוא נטל מאב בית הדין את החוברת רפרף בין עמודיה ומצא את מבוקשו: "ברשות אב בית הדין בתקנות שכבודו הקריא באוזנינו נאמר גם: אין להופיע לפני בית־הדין אלא בלבוש צנוע והולם, כולל כיסוי־ראש. עורכי־דין וטוענים רבניים יופיעו גם במקטורן או בלבוש עליון, אלא אם כן הסכים בית־הדין להופעה שונה."
אורנה תשבי קמה להגן על כבודה. "רבותיי, אני מוחה. הרי כבוד הדיין מסעוד כלל אינו רואה אותי ועל כן אני תמהה למה יטען נגדי שאין אני מקפידה על צניעותי ואיני מכבדת את בית הדין?"
"גברת, די לי שאני שומע את נקישות עקבייך וידועה התקנה של חכמים שאוסרת על נשים לנעול נעליים המשמיעות קול בעת שמהלכות בהן. וזאת משום 'קול באישה' כנאמר בספר 'המראות הצובעות' של הרב לוגאסי. והבשמים שהגברת מזליפה ממלאים את האוויר ואין מנוס מהם. ואינם לרצון חכמינו זיכרונם לברכה."
עכשיו נע הרב ברקאי על מושבו באי נחת. פניו האדימו ואורנה קלטה שהוא מנסה לרסן את תגובתו. "הרב מסעוד מן הראוי לדעת שהתקנות המנחות אותנו אינן דנות לא בנעליים ולא בבושם, אלא רק קובעות שיש לכבד את בית הדין בלבוש הולם. גם גברים וגם נשים. ואני מכתיב לפרוטוקול כי הגברת תשבי באה לבית הדין בלבוש צנוע והולם כמקובל בישראל במקומות הציבוריים ואפילו מכסה את שערותיה, ובכל זאת אבקש מהפרקליטה הנכבדה להתחשב להבא, לפנים משורת הדין, ברגשותיו של הרב מסעוד. ובכך אני חותם את הנושא הזה."
"כבוד אב בית הדין," הרב בן לוז נחלץ לעזרתו של הרב מסעוד, "דומני שהגברת תשבי אינה טוענת רבנית מוסמכת ולאו כל אישה מן השוק יכולה להופיע בפנינו, אלא אם כן בית הדין התיר לה ולמיטב זכרוני אין אני זוכר כי בית הדין דן בכך."
"אני מופתעת ויותר מכך מזועזעת," אורנה הזדקפה מלוא קומתה. האמנם גם בהתנחלויות פשטה מגפת הדרת הנשים? "אני מוחה בתוקף. שום אישה אינה מתירה שיכנו אותה סתם אישה מן השוק."
"עמיתי הרב בן לוז יואיל נא לרצות את הגברת תשבי," הרב ברקאי היה ברור והחלטי.
"אישה מן השוק אינה כינוי גנאי. חשבתי שאין היא טוענת מוסמכת. ואם פגעתי בגברת הרי אני מבקש מחילה," השיב הרב בן לוז. 
"עמיתי," אב בית הדין לא ראה בכך סוף פסוק, "צר לי על שאנו נגררים לדיון בלתי מכובד זה בפני בעלי הדין. והרי מחר תופיע בעיתון 'הארץ' הידיעה כי בית הדין הרבני בנתניה מסרב להניח לפרקליטה מוסמכת וידועה לטעון בפניו. וכדי ביזיון וקצף. אם יורשה לי לנקוט שפה חריפה." 
הרב מסעוד דרש שיירשם בפרוטוקול שהוא מתנגד. 
"ההערה לא תירשם," פסק הרב ברקאי, "גברתי, את רשאית להמשיך."
"תודה כבוד אב בית הדין. אני מבקשת לטעון בפניכם כי למרשתי עומדת הטענה של מקח טעות. היא לא ידעה על מחלתו של האיש שהועידו לה, ואילו ידעה הייתה נמלטת על נפשה. אנחנו טוענות כי במכון 'שובנה בנות' ניצלו ברשעות את תמימות החוזרת בתשובה כדי לשדך לה בחור משוגע."
הרב בן לוז התבונן חליפות בשתי הנשים. "נדמה לי שהגברת תשבי מגזימה. אישה עם רקע כמו של הגברת עמיאל אינה תמימה כלל. היא יודעת היטב מה שהיא רוצה ומבינה משהו על גברים."
"וכי מה אתה יודע על עברי?" זעקה גאולה. 
"די לי שאת חוזרת בתשובה. מהבועה התל אביבית דומני."
"ירשה נא לי להגיד," הרב ברקאי דימה כי הוא מוכיח תלמיד בכיתה בישיבה תיכונית, "שעברת עכשיו על אונאת דברים. חברי בוודאי זוכר כי המשנה מזהירה שלא לומר לבעל תשובה זכור מעשיך הראשונים." 
הרב בן לוז הרכין ראשו. ואורנה חזרה לטעון, "כפי שאב בית הדין אמר אנחנו דנים במצבה של המבקשת היום. והיום באשמת המכון היא פגועה ועלובה. כאילו שסיממו אותה ונטלו ממנה את שיקול דעתה וכאשר התעשתה מצאה עצמה לכודה במלכודת פתאים."
הרב בן לוז לא התרשם מהערתו של אב בית הדין ובכעס אמר, "במדרשות מחוללים פלאות ואת משמיצה. הרי זה ממש לשון הרע."
"אני מדברת על מקרה פרטי," השיבה אורנה, "ולא שופטת את תעשיית החזרה בתשובה."
"גברתי, אולי תבחרי ניסוח ראוי יותר," אמר הרב ברקאי.
"סליחה," אמרה אורנה, "אני לא דנה בכלל המכונים. אלא בשטיפת המוח שעשו האדון והגברת בורמן למרשתי. ובכוונת מתכוון לא אמרתי רב ורבנית כדי לשמור על כבוד הרבנות. היא הייתה נתונה להשפעתם. כמו ילדה שזה עכשיו נולדה והם ניצלו זאת כדי להשיא לה את בנם החולה."

מוכה שחין

"אנא הואילי להסביר לנו מה היא המחלה," הרב ברקאי ביקש למקד את הדיון והגברת תשבי מיהרה להשיב, "מדובר בהפרעה נפשית קשה ששמה בעברית 'אישיות גבולית'. יש בידי חוות דעת של מומחה, הפרופסור שאול גורדון מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה בירושלים," אורנה נופפה בידה בתיק שהוציאה מן התיק שלה.
הרב מסעוד לא הניח לה להמשיך והקשה, "נשאלת השאלה אם הוא נאמן עלינו. האם הוא שומר מצוות?"
אורנה לא ציפתה לשאלה ממין זה. "כבוד הרב איני בוחנת כליות ולב, ואולם לא אכחש כי על פי חזות פניו ולבושו אינו נראה אדם דתי."
"ואם כן עדותו בטלה ומבוטלת כעפרא דארעא," פסק הרב מסעוד.
הרב ברקאי סימן בידו לרב מסעוד לא להמשיך, אבל זה לא הבחין בסימן, "אם כן אין לך ראיה. בית הדין מקבל עדות רק מעדים כשרים."
"הוא רופא ידוע ואיש מעולם לא פקפק ביושרו."
הרב מסעוד אמר "לא שמעתי עליו."
"אנא," הרב ברקאי רכן אל המערער, "כבודו דיין שזה מקרוב בא ועל כן אינו יודע כי חוות דעת של מומחה אינה נבחנת בקריטריונים ההלכתיים של כשירות לעדות. והיא תקפה אם ניתנה בתום לב ועלינו להתחשב בה, אלא אם כן תונח לפנינו חוות דעת אחרת, וגם אז לא נדחה אלא נשקול ונחליט איזה מהן לקבל. אני קובע כי אנחנו נקבל את חוות הדעת. ולאחר מכן ישקול בית המשפט אם אכן לפי חוות הדעת הזאת ניתן להגדיר את הנישואין כמבוססים על טעות." 
הרב מסעוד, כמי שהורגל מילדותו שאין מתווכחים אתו, פתח חזית חדשה: "האם הנישואין מומשו?"
הרב ברקאי שאל, "לאן כבודו חותר?" 
הרב מסעוד ענה, "אם הנישואין מומשו כמכחול בשפופרת כי אז אולי הייתה בכל זאת גמירות דעת מצד האישה להינשא ועלינו לשאול שמא אין היא רשאית להעלות טענת מיקח טעות."
"נשאל את פי הנערה," הרב בן לוז היה לתנא דמסייע לרב מסעוד, "צר לי על החיטוט בעניינים אינטימיים אבל אין מנוס."
אורנה תשבי מחתה, "זאת שערורייה. זאת שאלה גסה ומבזה ואינה ממין העניין. בית הדין בחיפה ביטל נישואין, לאחר שנות נישואין אחדות ואפילו שנולדו ילדים, משום שהשתכנע שהבעל היה חולה במחלת נפש הקרויה סכיזופרניה פרנואידית, והרב הראשי לישראל דאז כראש אבות בתי הדין, נתן תוקף להחלטה. ואם תבקשו אני אפנה את כבודכם ללקט פסקי הדין של בתי הדין הרבניים."
הרב ברקאי סיכם, "עורכת הדין תשבי צודקת. אני מכיר את המקרה וצר לי שאינכם מעודכנים בפסקי בתי הדין."
"בכל זאת הטענה המחייבת בירור. אילו טענה שאין לבעלה גבורת אנשים, ניתן היה למצוא פתח להכיר בטענת מיקח טעות," התעקש הדיין מסעוד. 
"כבודכם," הפרקליטה שילחה בדיינים מבט זועף, "אנו מתנגדות להתפתות ולהגיב על דברים אלה. טענת מיקח טעות עומדת בפני עצמה, בלי שום קשר לגבורת אנשים או לתשמיש המיטה כבודו."
"אני מתנצל גבירותיי על הדברים הבלתי ראויים והמעליבים שאמרו חברי ההרכב," ניכר ברב ברקאי שהוא בוש בחבריו, "הדברים שנאמרו לא ירשמו בפרוטוקול. לפי הפסיקה אין לבעל זכות לטעון כי אם מימש את הנישואין אין תוקף לטענת מיקח טעות." 
כדי להרגיע את חבריו ולצנן את רוגזן של שתי הנשים הכריז הרב ברקאי על הפסקה.
גאולה התקשתה להתרומם מכיסאה. כמו עופרת נוצקה ברגליה. לא כך תיארה לעצמה את הדיון. אורנה חיבקה אותה, הקימה אותה מכיסאה. "הזהרתי אותך, בואי נחפש בית קפה להרגיע את עצמנו." מאי שם בנבכי הזמן צצה בראשה של גאולה ההבנה שיותר מקפה בספל אדירים היא זקוקה לאצבעון של וודקה קפואה. 

אישיות גבולית 

בחלקה השני של ישיבת בית הדין ביקשו שני דיינים להבין על מה כל המהומה. 
"גברתי המלומדת," פנה הרב בן לוז אל הפרקליטה, "על מה מתבססת הטענה כי הנישואין היו בבחינת מיקח טעות?"
"הרי הצגתי לכם את חוות הדעת של הפרופסור גורדון."
הרב בן לוז לא הרפה, "אבל מי לידינו יתקע כי הבעל אכן לוקה בהפרעה זאת."
אורנה לא הופתעה מן השאלה, "כפתור ופרח. הגשנו לבית הדין גם את חוות דעתו של הד"ר ענתבי מבית החולים 'מרפא לנפש'. הרופא המלומד כותב כי לפי מיטב הבנתו המקצועית ועל פי כל הקריטריונים, לוקה מר חננאל בורמן בהפרעה הנפשית המכונה 'אישיות גבולית'. ואכן על סמך הבחנתו, ובהתחשב בהבהרת הקושי לקיים חיי משפחה עם בעל שכזה, ביקשנו את ביטול הנישואין. ואם כבודו לא קיבל לידיו את חוות הדעת אני מתכבדת להגיש אותם שנית לחברי בית הדין ומבקשת מן הספרא דדיינא שירשום זאת בפרטי כל."
"אנא הגברת תשבי המשיכי," הרב בן לוז גילה עניין, "אני מבקש להבין את הדיאגנוזה וגם את הפרוגנוזה. ואני מודה כי במקרה שלפנינו שמעתי לראשונה על המושג אישיות גבולית."
אורנה הרימה מבין הדפים שלפניה דף אחד והחלה מקריאה: אישיות גבולית היא הפרעה קשה מאוד.
"גברת פרקליטה," שיסע אותה הדיין מסעוד, "קודם טענתם שהוא חולה במחלת נפש ולפי מה ששמעתי זה עתה אישיות גבולית אינה מחלת נפש."
"הוא ממש משוגע," התקוממה גאולה עמיאל.
אורנה הניחה את ידה על כתפה ולחשה לה, "אנא הניחי לי לנהל את הדיון." עכשיו מצאה אמתלה להתגולל על הרב מסעוד. הוא נראה לה מלא בחשיבות עצמית ואורנה הסיקה כי המפגש עם כס הדיינות מעניק לו תחושה של מקורב למלכות שמיים. והחליטה להכעיס אותו, על אף שכעורכת דין ותיקה למדה מן הניסיון ששופטים ודיינים הם לעתים אנשים קטנוניים ואסור לפגוע באשליה העצמית כאילו הם נישאים מעם.
"כבוד הדיין הרב מסעוד האם הוא גם מומחה לפסיכיאטריה? או שכבודו עוסק בפסיכולוגיה קלינית כפי שנוכחנו לאחרונה שכמה 'בבות' ומקובלים מרפאים חולים בקמיעות ולחשים?"
הרב מסעוד כעס, "בהפסקה דיברתי עם מלומד והוא אמר לי שאישיות גבולית אינה מחלת נפש."
אורנה חייכה בהנאה, היא הביכה את הרב מסעוד, וגם נדמה היה לה שאב בית הדין מתבונן בה בעניין רב. היא לא ידעה אם המסר שעבר אליה ממנו הוא תרעומת, תמיהה או אולי הסכמה.
"רבותי הדיינים," אורנה תשבי נשאה את ראשה בחשיבות עצמית, "ובכן כבוד הרב מסעוד צודק במאה אחוזים. ואכן אישיות גבולית אינה מחלת נפש. אלא הפרעה באישיות ולכן לפי מיטב החוקרים היא חשוכת מרפא. וזאת מסיבה פשוטה רבותיי. בוודאי אתם יודעים כי עם התפתחות המחקר הביו־מדיציני פיתחו החוקרים תרופות שמקלות או מרפאות כמה מחלות נפש. ואלה הן מחלות שהגורם להן הוא שיבוש בפעילות הכימית של המוח. ועל כן ניתן היום לרפא או להקל על הפרעה אובדנית כפייתית באמצעות תרופות שמשלימות את החסר בכימיה של המוח. גם דיכאון ניתן לריפוי, או להטבה במצב, במקרים לא מעטים. ואפילו מצליחים להעניק לחולים בסכיזופרניה תקופות ארוכות יותר של רגיעה. אבל לאישיות גבולית אין עדיין מענה. כי מקורה או הגורם לה טרם פוענחו."
הרב בן לוז סימן בידו לעורכת הדין תשבי לעצור. "לא כל ליקוי הוא בגדר מה שהתלמוד מגדיר 'מום גדול'. הדוגמא למום שמצדיק תביעת גירושין הוא 'מוכה שחין'. ולפי מה שמסבירה לנו עכשיו הפרקליטה יש ספק אם נוכל להשוותו למוכה שחין." 
"הרב בן לוז התפרץ לדלת פתוחה," עורכת הדין הייתה מוכנה לשאלה הזאת, "לא סיימתי את דבריי, אנא במחילה יקשיב. אישיות גבולית אינה קשורה לביוכימיה של המוח. היא הוגדרה לראשונה בשנות ה־30 של המאה הקודמת ובתחילה היו שחשבו שהיא מין פיצול אישיות. אחת הבעיות הקשות של הלוקים באישיות גבולית היא שהם אינם מכירים במחלתם, אינם מודים בה ושונאים את מי שמנסה לטפל בהם. אני פרקליטה ולא רופאה או פסיכולוגית ועל כן ייתכן שלא דייקתי בדבריי. אבל כדי להוציא מלבם של המפקפקים כל צל צלו של ספק אני מפנה את תשומת לבכם לסקירה על ההפרעה ובעיותיה שהכין עבורכם פרופסור שאול גורדון מהאוניברסיטה העברית. הוא כתב בין היתר דברים הנוגעים לעניין מיקח הטעות. את הפירוט תמצאו במסמכים שמסרתי למזכיר בית הדין."
הלוקים באישיות גבולית הם אנשים אומללים והם מאמללים את קרוביהם ואת בני או בנות זוגם. מרבית בעלי ההפרעה הן נשים. הם חיים ביקום אחר. אינם מסוגלים לתפקד באופן עצמאי לאורך זמן. הם חרדים מנטישה. אינם מסוגלים להתמיד בעבודה או בלימודים, אף שבהם גם בעלי אינטליגנציה גבוהה. יש להם מחשבות אובדניות. כשהם מתפרצים הם נהיים אלימים ועלולים לפגוע בבן או בבת הזוג בצורה חמורה. במיוחד אם נדמה להם שהוא מתכוון לעזוב אותם. איום מקובל הוא: אני אתאבד. הבלבול שלהם מוביל אותם למעשים של הרס עצמי. סמים. בזבוז. הליכה לזונות. בענייני אישות המצב עוד יותר מורכב. לא תמיד ברורה להם זהותם המינית. יש והם אינם מסוגלים לקיים יחסי מין. ומנגד יש בהם האחוזים רעב מיני שאינו ניתן לסיפוק. 
"מרשתי ביקשה שלא אציין זאת אבל אני מרגישה חובה להדגיש כי בורמן הצעיר אכן היה אחוז בולמוס שכזה. עצם ההגדרה הפרעה ולא מחלה אין בה כדי לערער במאומה על בקשתה של מרשתי לבטל את הנישואין."
הרב ברקאי הורה לחבריו להרכב להניח לו לשאול את השאלות. "אני מודה לפרקליטה שהאירה את עינינו, וכאמור במיוחד אותי משום שאיני בונה את ידיעותיי על ויקיפדיה ומלומדים סתם אלא על חוות דעתם של מומחים. עניין ההפרעה של הבעל מוצה לחלוטין. אנחנו עוד נעיין בחוות הדעת כדי לאושש את ההבנה הזאת."
הרב ברקאי פנה אל הגברת עמיאל, "אנחנו מבינים כי עברו עלייך ימים קשים עד שהחלטת לפנות לבית הדין. ובכל זאת אודה לך אם תרשי לי לשאול אותך שוב, האם היה לך שמץ של ידיעה או חשד לפני מעמד הנישואין שהמיועד להיות אישך לוקה בנפשו?"
האישה קמה ממקומה, תוך שהיא מניעה את ראשה ומניפה את אצבעה כלפי השואל, "לא ידעתי ולא העליתי על דעתי."
"האם הוריו של מר בורמן הסבו את תשומת לבך לבעיה הזאת?"
"לא אדוני. לא אמרו מילה."
"ואת, האם נפגשת אתו בטרם החופה?"
"לא. בכלל לא. אלא רק לקיים את הדין שהנישאים צריכים להכיר האחד את השני."
הרב בן לוז שאל, "מדבריך נשמע שלא יצאתם לדייטים כפי המנהג המקובל?"
הרב מסעוד הרים את ראשו ושיגר מבט זועם אל הרב בן לוז, "האם המנהג שכבודו ציין הוא על פי השולחן ערוך. או שהוא רק המנהג המקולקל של אלה שכבוד ראש הישיבה שליט"א אמר שהם ארורים?" 
"במחילה כבוד הרב מסעוד ידע נא," לימד הרב בן לוז סניגוריה על בעלי המנהג, "כי גם אצל החרדים לדבר השם והנזהרים ב'שמירת נגיעה' נהוג להניח לבני הזוג להתוודע זה לזה, אמנם ללא חשש ייחוד אבל די והותר כדי שיוכלו לבחון אם ההמלצות של השדכן או החברים והבירורים שערכו ההורים אכן פגעו במטרה ובני הזוג מתרצים זה לזה מתוך כוונה להקים בית נאמן בישראל."
"כבודכם," גאולה אזרה עוז, "הרשו נא לי להבהיר כי הנני חוזרת בתשובה. וכאשר גיליתי כי אני עולה במסילה העולה בית קל, חיפשתי את האור הגנוז עבורי בכמה וכמה מקומות ושיטות עד שהגעתי למכון 'שובנה בנות'. ושם הרב והרבנית אימצו אותי כבת להם. ואני אימצתי אותם כהורים לי. למדתי לשמור על מחשבותיי מכל הרהור רע, ועל עיניי, וזאת כפי שהורו לי לכפר על חטאות ימי עלומיי. וכעבור חצי שנה שיקרו ואמרו לי שבנם מגיע ארצה מהישיבה הקדושה שבה למד בניו יורק. הם הזמינו אותי פעם ופעמיים לסעוד את סעודות השבת במחיצתם וכך הכרתי את חננאל. והיות והוא טוב מראה ושמעתי על היותו איש אשכולות הסכמתי לבוא עמו בברית האירוסין ואחר כך להינשא לו."
"איך הגיבה המשפחה?" שאל הרב בן לוז.
"כעס גדול," הייתה התשובה והרבנים השתתקו.
הרב ברקאי רצה לסיים את הישיבה ולסכם כי אין יותר שאלות וכי בית הדין מאמין לאשר הוצג בפניו. אבל הרב מסעוד התעקש: "הגברת הרי יודעת את שכל מעשינו על הארץ נקבעים משמיים. ואין טעות או שגגה היוצאת מלפני היושב במרומים. אולי בכל זאת תואילי להסכים להישאר במחיצתו של חננאל ואפשר ומן השמיים יגמלו לך כגמולך הטוב."
גאולה נרעדה. אורנה הניחה יד אחת על כתפה וביד השנייה נופפה לעברו של השואל, "כבודו, מוטב היה שלא להציק למרשתי. בוודאי לא שכח מה שלימדו חכמנו ז"ל שחזקה שאין אדם דר עם נחש בכפיפה אחת. האם הרב מבקש, ברצינות, שהגברת עמיאל תדור עם נחש ארסי? ומכיוון שלפי טענותינו הנישואין אינם קיימים, האם כבודו מבקש להחטיא את מרשתי בקשר עם איש שאין הוא בעלה?"
בתמיהה נזפנית זאת תמה ישיבת בית הדין. הרב ברקאי הודיע כי יטיל על מזכיר בית הדין, ויבקש מן הפרקליטה, להיפגש עם הבעל בבית החולים לבקש את תגובתו לדברים שנאמרו, ולברר אם הוא שפוי ובר הכי לגרש את אשתו. מנהל המחלקה יתבקש לצרף אליהם רופא בכיר כדי שיחווה את דעתו אם חננאל מסוגל להבין את מה שמבקשים ממנו. גם אם מר חננאל בורמן יסכים לתת גט לאשתו על בית הדין להיות משוכנע שאינו בגדר שוטה. כאשר יוגשו המסקנות לבית הדין ייקבע מועדה של הישיבה הבאה. 

הגם אתה ברוטוס?

"תודה שבאת. הזמנתי אותך כדי לבקש ובעצם רק להציע ואל תיפגעי. אנא ממך לדיון הבא תתייצבי בלבוש קצת שונה מזה שהופעת בו היום."
"הגם אתה ברוטוס?" התפרצה אורנה לדברי הרב ברקאי, מקווה שהוא מבין את העוקץ שבדבריה. אף כי רבנים אינם בקיאים בשייקספיר כפי שהם שולטים בסעיפי השולחן ערוך. ומכיוון שחששה שלא הבין הרימה את קולה.
קודם לכן, במהלך הדיון העביר לה המזכיר פתק מהאב"ד ובו בקשה שתיכנס ללשכתו תיכף עם תום הדיון. אבל היא לא נחפזה, "אם הדבר חשוב לו, שיחכה," אמרה לעצמה והתמהמהה.
אם זה היה תלוי בה הייתה המדינה נפרדת לחלוטין מן הממסד הדתי. היא אמרה לא אחת כי המשפחה משתנה ולא ירחק היום, בין שטוב הדבר או רע, החוק יכיר ויכבד מלבד במשפחה המסורתית, שמעמדה הולך ונחלש ממילא, גם במגוון אחר של התחברויות, משפחות של שניים ואפילו שלושה גברים, אישה אחת ושני בעלים. ושוב לא יוכלו הרבנים לרדות בנו ולרדת לחיינו, אמרה לעצמה, ועד אז תרד לחיים שלהם.
דלת חדרו של הרב הייתה פתוחה לרווחה.
"שבי בבקשה, גברת תשבי," אמר הרב ברקאי וקירב אליה את הכיסא והצטדק, "אמנם אין זה מקובל שאב בית הדין יבקש להיפגש עם נציג של בעל הדין, ועל כן אנו ננהל שיחה בלתי רשמית." הוא קם ממקומו פסע צעד אחד קדימה והתיישב ושוב קם ונמלך בדעתו והתיישב. "למה הוא עצבני?" תהתה אורנה. אבל הרב לא היה עצבני, הוא היה מודאג. הבטיח לאשתו כי יחזור מוקדם הביתה ולא הצליח לגבור על רצונו לשוחח עם הגברת תשבי.
החלון היה סגור. אורנה ציפתה לראות על הקירות תמונות של רבנים וסברה כי אם תצליח לזהות אותם תוכל לאפיין את קבוצת ההשתייכות של המארח ותדע על איזה נימים כדאי לפרוט. להפתעתה הקירות היו חשופים. כשנכנסה לחדר סימן לה הרב ברקאי בידו שלא להגיף את הדלת. אורנה ידעה כי עם דלת פתוחה קמעא, אין הוא עובר על הגזרה של חכמים שגבר לא יתייחד עם אישה זרה. 
"יסלח לי כבוד הרב. האם אתה חושב שאין אני מכבדת את בית הדין?" היא קמה מן הכיסא מתחה בכוונה, כדרכה המתגרה, את גווה ובאצבעות מטופחות שציפורניהן משוחות בצבע כחול ליטפה את חולצתה הלבנה ושיחקה בכפתורים, "מעולם לא העירו לי על כך."
"אני לא ברוטוס וגווייתו של קיסר אינה מוטלת כאן לרגלינו. אבל הרב מסעוד כועס וזועף, והוא עלול להקשות עלייך."
"ברצינות?" היא חששה כי תלה את הערתו ברב מסעוד רק כדי להיראות נאור בעיניה.
"ברצינות גמורה. גברתי. הוא דיין חדש. ואם לא תצטטי אותי אודה שהוא מינוי לא חכם. החבורה ממנה צמח והישיבה שבה למד הם מהחוגים שמקפידים על שמירת העיניים. סף הגירוי שלהם מאוד נמוך והם פוחדים מהרהורי עבירה שכפי שלמדתי הם קשים מגוף העבירה."
"אז אם הבנתי אותך כראוי. עליי לראות בבקשה שלך מחמאה," היא שילחה אליו חיוך והתאפקה שלא לקרוץ לו בעינה. 
הרב הסמיק, "הוא לא ביקש ממני. אני צריך להתחשב בו וגם להגן עליכם לטובת הגברת עמיאל."
"איך ממנים איש כזה לבית הדין? מחצית מבעלי הדין הן נשים."
"שאלה טובה. אין לי תשובה. במדינה שלנו הכול פוליטי. גם בתחום הדת. הדיינים מתמנים לפי מפתח מפלגתי. אחרי הצלחתה בבחירות הכפילה התנועה שפעלה למענו את מספר אנשיה במערך בתי הדין."
"ככה זה מתנהל?"
"לצערי ולבושתנו. הרב מסעוד הוא הקרוב הלא יוצלח של 'האולטרה סאונד'," הרב ברקאי עיווה את פניו כדי שתרד לסוף דעתו, כלומר לעומק החידוד שלו ושוב ביקש שלא להביא את דבריו הקשים בשמו. "הפוליטיקאים דאגו לו לפרנסה וכדי לאזן אישרו הפוליטיקאים גם את הרב בן לוז." 
"ואת מי אתה מייצג?"
"לא יפה. גברת תשבי. לא יפה מצדך. אני איש ישן. מפעם. מלפני המבול." 
"אני מתנצלת."
"ואני בוש על שאני נאלץ להזהיר אותך מפניו."
"הדיין מסעוד אפילו לא ראה אותי."
"אמת ויציב. אבל תסלחי לי גברתי. מי שעוצם את העיניים מפעיל את הדמיון. מים גנובים ימתקו. הוא שומע את נקישות העקבים שלך ובחוגים שלו אסור לנשים לטופף בנעליים שכן גם האוזניים הן סרסורי חטא רחמנא ליצלן. וגם תמעיטי בבושם, אגב יש לך טעם טוב. עכשיו אני מבקש סליחה. לא מפני שהדבר אסור אלא משום שהבושם כנראה מסעיר אותו בלי לראותך. וכבר אירעו, בזמן הקצר שהוא פה, תקריות לא נעימות עם פקידות של המועצה הדתית. אסור לי לומר לך את הדברים הללו. אבל זהו המצב. אני לא הייתי רוצה שהרב מסעוד יפתח גישה אנטגוניסטית כלפיכן."
"אתה רוצה לומר שאין הוא מסוגל להתעלות ולשפוט משפט צדק?"
"זאת לא אמרתי. אבל הרי לימדונו חז"ל 'אשרי אדם מפחד תמיד'. בני אדם פועלים לא רק לפי השכל אלא גם מובלים בידי רגשותיהם ואינם מסוגלים לשלוט בעצמם. גדולי הפוסקים שלנו ידעו להפריד בין מוח ולב, אבל לא כולם חוננו ביכולת הזאת. ואני טוען שגם בתי המשפט שלנו פועלים לפי הרגש ולא תמיד לפי הממצאים. הסקרים מוכיחים שעל אותה עבירה יקבל עבריין ערבי עונש קשה יותר מאשר יהודי. זה מה שהיה לי לומר לך. ואני חוזר ומבקש סליחה."
היא הבחינה, מבין כותלי דבריו של אב בית הדין, ביותר מאשר שמץ של הבנה למצבה של הלקוחה שלה. עצם הדבר שאינו רוצה להפוך את הרב מסעוד ליריב, מלמד, כך הסיקה, כי אילו היה הוא דן יחידי ייתכן שהיה פוסק מהר וטוב. אבל אולי לא.
"אולי עוד עניין אחד. תרשי לי לומר שאת מפגינה כלפי הרב בן לוז איבה." 
"הבחנת?"
"שפת הגוף שלך צועקת."
"אתה איש חכם."
"ועל כן אני שואל למה?" 
"כי הוא מתנחל."
"את רצינית."
"כן. אבל אשתדל לא להגזים."
"שנאת ישראל היא תכונה מגונה."
"אבל גם הכיבוש מגונה."
"אסור לי מתוקף משרתי להיכנס לדיונים פוליטיים. והיום בעולם הפוליטיקלי קורקט אני מסתכן בנפשי. אז נסגור את הדיון בכך שתשמרי את הרגשות לעצמך."
"אני מודה באשמה ומודה שהערת לי. עכשיו תרשה לי לשאול."
הרב ברקאי התכוון לצאת לביתו. הוא נראה לה עייף ומוטרד. אבל התיישב. 
"קצר ולעניין."
"אשתדל. אני לא הראשונה שמבקשת ביטול נישואין. עברתי על פסקים של בתי הדין הרבניים והופתעתי להיווכח שבתי הדין חוששים מאוד להכריע. וגם אם הם מכריעים ומבטלים, הדיון נמשך שנים ארוכות. ובינתיים האישה נידונה לחיי כלב. לפעמים מתנים את מימוש ההחלטה שלהם באישור של בית הדין הגדול לערעורים בירושלים. ואז העניין שוב נמשך ונמתח. ובינתיים האישה שהרב מסעוד, חושב שאין לה זכות קיום עצמאית אלא כרחם להעמדת צאצאים, ולכן אל לה לבוא בין הבריות, משועבדת עולמית לבעלה. מדוע אין מתחשבים בתקדימים? ולמה כל כך הרבה זמן נסחב כל דיון?"
הרב ברקאי שתק. התבונן בשעונו וידע שיאחר לארוחת הצהרים המאוחרת. אבל לא איש כמוהו יברח, ובמיוחד כשהוא נהנה מן השיחה עם הגברת. 
"אני מכין לעצמי קפה," שמע עצמו אומר ולא ידע מדוע, "אולי תשתי גם את?" 
"תודה", אמרה אורנה. "רעיון מצוין. בדיוק בזמן." היא בחנה אותו כמארח ולא כרב. קומה ממוצעת. לא הייתה לו אפילו חתימת בטן שהיא סימן היכר מובהק של כלי קודש מזדקנים. פנים ארוכות. זריז ידיים. הוציא מארון המתכת שני ספלים, צנצנת של קפה נמס משובח, עודו בגבו אליה אמר, "חבל שאין לי קפה שחור. אומרים שהשמאלנים מכורים לקפה ערבי." היא לא ידעה אם הוא לועג לה.
"אני מכורה לאספרסו. אבל זה בסדר."

הוא מלמל ברכה. מעולם לא אירח אותה גבר חרדי ולא הציע לה קפה. היא לא חשה עצמה מחוזרת. אבל נהנתה מעצם החברותא. הרב ברקאי הרגיש עצמו צעיר ונועז. מעולם לא פלרטט עם נשים. עכשיו נדמה היה לו שלבו פועם בקצב מהיר הרבה יותר. עשיתי שטות. אמר לעצמו. מה פתאום הצעתי קפה? הרב ברקאי הניח את הספל לידה והתרווח מאחורי השולחן. כך חסך מעצמו את הפיתוי להתבונן ברגליה. ומבעד להבל המשקה עלתה במוחו אזהרת חז"ל 'כל המסתכל בעקבה של אישה הווין לו בנים שאינם מהוגנים'. בניו ובנותיו תודה ליושב במרומים טובים והגונים ויש לו מהם אידישער נחֶעס. השתדל שלא לבהות בה כבסתם אישה אלא כמי שטוענת לפניו. בכל זאת לא הצליח להתעלם משפתיה האדמדמות שרפרפו על פי הספל ומלשונה שליחכה מדי פעם את השפתיים. ואז הבחין שהאישה שהוא מארח במשרדו ומשקה אותה בקפה מרימה את ידה ובוחשת בשערה שעכשיו בחדרו היה גלוי. הוא קרא פעם שאישה המשחקת בשערה מאותתת, אפילו בלי דעת, שהיא חושקת בו, ואמר ללבו, שטויות של פסיכולוגים. טיפשי שנזכרתי בכך. מה לה ולי? 
"הקפה מצוין," הפרקליטה לחכה את שפתיה, אני מקווה שגם לאשתך אתה מגיש קפה." זאת הייתה אמירה מתנשאת והיא התחרטה עליה תיכף ומיד. הוא לא השיב לה אבל השיב את השיחה למסלולה. "נדמה לי שרצית להעיר על ההססנות של בתי הדין והסחבת." 
"בדיוק. סיכמת את דעתי בקיצור. למה בתי הדין הרבניים מסבכים כל דבר?" הוא שמע את הקושייה הזאת פעמים רבות ותמיד לא כשאלה תיאורטית אלא בשל 'מעשה שהיה'. אפילו רעייתו העירה לו על הסחבת והוא ענה את מה שנהג תמיד לענות, כלומר דחה אותו בקש וידע שאינו נוהג ביושר. לאורנה אמר, "אם קראת את פסקי הדין בוודאי שמת לב שהדיינים עורכים עבודת מחקר ואינם מדלגים על כל דעה. ובוחנים את הדעות השונות לכאן או לכאן. לחיוב או לשלילה. והצורך להכריע בין כולם הוא לא פשוט. זאת אחריות עצומה."
הוא ידע שהוא מגן על חזית פרוצה. בין הדיינים יצא שמו כמי שרוצה לחולל מהפכות. אבל זהו עניין פנימי של המערכת ולא עניינם של גורמים זרים. אם הללו יתערבו הם עלולים לסכל את רצונם של אחדים לחולל שינוי. אבל כאן ומולה הוא מחויב לקו הרשמי. אף כי הרגישה שמלחמתו היא מלחמה נואשת, מלחמת מאסף, בכל זאת התרעמה. "אם פעם אחת התקבלה החלטה להפקיע נישואין במקרה X מדוע לא יהיה זה תקדים מחייב גם לגברת Yושלום על ישראל?"
"אין מקרה אחד דומה לחברו. ותמיד יש מקום לברר אם הדבר תואם את הכללים שקבעו הפוסקים. לא דומה דינו של בעל שהסכים לתת גט ואחר כך נפגע ושוב אינו יכול לתת גט, לבעל שסירב לגרש ואחר כך אירע מה שאירע. וגם בתיק שהבאת הדבר הזה לא ברור."
אורנה קלטה שהוא מתחמק מהתמודדות עם אתגר. כבר למדה את פסקי הדין הארוכים עם שפע הדעות השונות וציפתה שזאת תהיה התשובה. היא תאמה את אחד מעקרונות המשפט שכל אדם זכאי ליומו בבית המשפט ולהתחשב במצבו המיוחד. אבל זאת לא הייתה הסיבה לעיכובים ולדחיות. לדעתה בתי הדין נעולים בתוך בועה וכל דיון היה כמו היריון חדש שחייב חודשי התהוות ממושכים. "למדתי משפטים ואני גם מתעניינת בהיסטוריה של הדין המשפטי היהודי ובעבודת הגמר חקרתי את ספרי השו"ת ומקורות אחרים בעניין יחס הדיינים לטרגדיות בחיי המשפחה. הפוסקים חיפשו פתרונות מתחת לפני האדמה, אולי לא בכל קהילה אבל בוודאי בקהילות החשובות. והם הצליחו לטהר ממזרים וידעו איך לשחרר נשים מעגינותן וכיצד מאלצים בעלים לגרש את נשותיהם. הדיינים ההם התעלמו מהשיטות המחמירות ולפעמים אפילו עוררו סערות. היום הגישה השתנתה. כל הפתרונות נמצאים בספרות. צריך רק לרצות לפתור בעיות ולא לסבך.
"אנחנו דור יתום."
"אני לא מסכימה." היא רצתה להגיד לו אתם דור מזויין. אבל הסתפקה באמירה "אתם דור מפוחד, דור אכזרי." 
"גברתי, אני לא נעלב. גם אני קורא עיתונים. אבל דיין צריך לבדוק את כל הדעות."
אורנה התקוממה, "זאת הבעיה. אתם לא שופטים לפי המקרה אלא לפי הפוסק המחמיר ביותר. אתם לא דנים לגופו של עניין אלא לפי כבודו או קדושתו של הפוסק."
הרב ברקאי ידע שהיא צודקת. לעתים קרובות חשב כמוה, ובכל זאת דבק בסניגוריה על חבריו הסוררים, "מעמדו של הפוסק חשוב מאוד. תסכימי אתי שבתי המשפט מתחשבים במה שפסק אהרן ברק ומתעלמים מפסיקות של שופטים זוטרים."
"אני לא חסידה של מערכת המשפט הישראלית. גם היא חולה במחלות קשות. אבל עכשיו אני מדברת עם דיין בכיר ולא עם מנהל בתי המשפט. הבעיה שלכם היא שאתם רוצים בפסק דין אחד, ועל גבה של אישה אחת, לצאת ידי חובת כל הפוסקים המחמירים."
"עם כל הכבוד את בכל אופן לא חלק אורגני מן המערכת ההלכתית." 
"דברים שרואים משם לא רואים מכאן?"
"מה את רוצה לומר?"
"שאתם טובעים באוקיינוסים של דעות, פסקים וטיעונים ולא מסוגלים להיחלץ. לעומת זאת משקיף מבחוץ יכול להתגבר על השפע ולחפש באופן סובייקטיבי."
הרב ברקאי הניח לה להמשיך ולבקר את המערכת שלו והיא לא הרפתה, "הקו צריך להיות לעשות טוב לאנשים. זאת נקודת מוצא שמתאימה למציאות של ימינו. רוב העם חילוני. ומי שרוצה לשמור על הקיים צריך למצוא את התשובות בתוך ההלכה ולפי דעתי כאישה שאינה שומרת מצוות, יש לכם כמעט את כל תשובות. אבל אתם פוחדים לסמוך עליהם ומאבדים גם את העולם הזה וגם את העולם הבא."
עדיין לא רצה לומר לה את דעתו האמתית. גם לא לספר לה על מה שהציע בכינוס הדיינים ועל מה שהוא עמל. 
"אורנה," הוא נרתע מפני שפנה אליה דרך קירוב, "גברת תשבי את לא מבינה. אינך אישה דתית."
אורנה נזעקה, "זאת הערה שלא במקומה."
"תרשי לי, כיהודים שומרי מצוות נוהגים הדיינים לשקול את הדין גם לפי ערכו של הפוסק. תסכימי אתי שדעתו של הרמב"ם חשובה מדעתי שלי."
"אתה טועה. ולא שאתה חשוב יותר מהרמב"ם אלא מפני שכך אתם דנים לפי הספרים ולא לפי השכל ולא לפי מה שצריך."
הוא ידע שדבריה נכוחים. היום ההלכה נקבעת לפי המחמיר. אבל סירב להודות, "עם השנים תתפתח גם אצלנו מסורת של בתי דין אחרים."
"זה יהיה מאוחר מדי. אתם מאבדים אותנו. אחיין שלי התחתן בקפריסין. החברים שלו חיים יחד בלי חופה ונישואין. ילדיי עוד צעירים אבל אני לא יודעת מה יעדיפו. כיום כל העסק הדתי נראה לי טרדה."
"את מאשימה אותנו בפגעים שלכם."
"בוודאי. אתם אשמים. בעיקר אתם. תפסיקו לפחד. תחזרו לפסוק כפי שפסקו פעם הקודמים שלכם, שהיו בטוחים בעצמם." היא כמעט אמרה שהיו להם ביצים גדולות, "די אם יימצא פוסק אחד שהתיר הפקעת נישואין או ביטולם או כפייה לתת גט ללא חשש שהוא 'מעושה' כדי שתסמכו עליו."
"אנחנו מחויבים להלכה."
"אתם דנים בדיני נפשות כאילו הם דיני ממונות. ופיקוח נפש דוחה את כל התורה. לפעמים אני חושבת שדיני משפחה נכבדים מדי מכדי למסור אותם בידי דיינים." היא רצתה לומר דוסים עלובי נפש, חרדים מתוסבכים, מפוחדים, חסרי ביטחון עצמי, אבל ריסנה את תוקפנותה, "יש להעביר את הטיפול לידי שופטים, אפילו חילונים, והם ישפטו לפי הדין וההלכה. בדיוק כפי ששופטים בארץ שפטו פעם לפי המשפט האנגלי ובעניינים מסוימים לפי הקודקס העות'מני ואיש לא האשים אותם במאומה." 
הרב ברקאי התבונן בעיניה השוצפות של יריבתו. הוא היסס אם להודות כי במהות דעתו כדעתה, ולבסוף הודה. "גברת אורנה, את מתפרצת לדלת פתוחה. שגיתי שלא סיפרתי לך בתחילה על העימות עם הממסד שלי. אם כי כל זמן שאני בפנים אני מחויב לכבד את המערכת ולגונן עליה." 
הוא נשם נשימה עמוקה כמי שעומד לעשות מעשה נועז. "ייתכן ששמת לב שאני באמת מקבל אפריורי את טענתכם כי הקניין בנישואין היה מבוסס על תרמית. ובאמת אני רואה בטענת 'מיקח טעות' מפתח לפתרון כמעט כל בעיות העגינות, סירובי הגט ואולי אפילו במקרים מיוחדים גם התרת ממזרים. אין צורך בפעולה האלימה של הפקעת נישואין אלא אפשר לבטל את הנישואין כדין כל עסקה המבוססת על רמאות או על טעות ללא תום לב." והוא סיפר לה על כינוס הדיינים ועל כעסו של ראש הרבנים. "הוא ניסה להשתיק אותי. אבל אני התעקשתי ורמזתי רמז דק כקורת בית הבד שאם לא יניחו לי להשלים את דבריי, הקטרוג עלול להגיע לתקשורת. מאז אני נחשב בעיניהם כאישיות לא רצויה. הם מחקו אותי מספריהם."
"אבל למה?"
"למה? כי הצעתי דרך לקדם את פתרון העגונות והם הראו לי את הדרך החוצה." היא הבחינה כי הוא נסער והניחה לו להירגע, אלא שהוא לא נרגע, "אמרתי שאסור לרבנים הראשיים ולחברי מועצת הרבנות הראשית לישון כל זמן שיש אישה אחת מסורבת גט שלא מצאו לה דרך לצאת לחופשי.
"ומה הייתה התגובה שלהם?" שאלה אורנה.
"כמקובל אצלם, התעלמות. לא שמעו. לא הבינו. לא השתנו. בקרוב יהיה סבב מינויים לבית הדין הרבני העליון. הם לא ייבחרו בי ואז אפרוש. אני משתעשע, או בעצם מתנחם, בתוכנית לערוך חיבור הלכתי גדול ובו אציג את האלטרנטיבות לפתרון בעיות לפי ההלכה."
אורנה חשה כי כיוון שמצאה בו שותף לדעתה מיד החל לחץ הדם שלה לרדת והלמות לבה שככה במקצת. "הלוואי שתצליח," רצתה מאוד לטפוח על כתפו אבל נשארה על עומדה כמטחווי הושטת יד. "ויש לי שם לספר שלך ספר הקולות הגדול."
"יפה פגעת במטרה," אמר הרב ברקאי.
"עכשיו," אמרה אורנה, "עוברת בי מחשבה, ואל תיעלב, שחבל שנחפזת לצאת למלחמה ברשעים. כחבר בית הדין העליון היו לך סיכויים גדולים יותר להוביל שינוי."
פניו הרצינו כשאמר, "את צודקת, לפעמים גם אני חושב שעשיתי שטות. אני כנראה גלגול של דון קישוט שיוצא להילחם בטחנות הרוח," עכשיו התחלפה ארשת פניו והוא חייך. אבל אורנה קלטה שהחיוך נוגה.

אומדנא דמוכח

ביום שבו הרב ברקאי התקומם נגד המערכת, ביקש ראש הרבנים למנוע ממנו להמשיך בדבריו. בתגובה הלם הרב ברקאי באגרופו על הדוכן שלפניו, וראש הרבנים סימן לו בתנועת יד מבטלת להמשיך, כמי שאומר 'אני לא יכול עליך.'
"נער הייתי וגם זקנתי," הרב ברקאי התאמץ להיות נינוח, "ולא מצאתי טעם מדוע שאינכם מוצאים פתרון בתוך ההלכה המסורה לנו איש מפי איש עד למשה בהר סיני. לכן הנני להודיעכם כי טענת 'מיקח טעות' של האישה היא מפתח לפתרון כמעט כל בעיות העגינות, סירובי הגט ואולי אפילו במקרים מיוחדים גם התרת ממזרים."
"מצד הדין כאשר אישה מסכימה להתחתן עם איש, היא מניחה שאם חלילה הנישואין יעלו על שרטון ולא ניתן יהיה להגיע לשלום בית כי אז בעלה יעניק לה גט פיטורין. והיא גם מניחה שהגט יהיה כרוך בהסדרי פרידה על הרכוש הילדים והמזונות. גם אם האישה אינה אומרת זאת במפורש הרי הדבר מצוי בתודעתה. אילו הייתה יודעת שהבעל הזה ינהג בשרירות לב, יימלט, יסרב לחתום על גט או ינסה לסחוט טובות הנאה, לא הייתה מתקדשת לו." 
"ואז," הרב ברקאי הטעין כל מילה בעוצמה וברגש, "הגעתי לחידוש שהוא אמנם חידוש אבל לא אני חידשתיו אלא אימצתי אותו. יש להחיל על הנחה זאת של האישה את המשמעות של 'אומדנא דמוכח' לגבי תוקף נישואיה וכבר היה בית דין עצמאי שביטל נישואין על סמך שהנחותיה לא התממשו."
"ואם יטען הטוען כי טענת מיקח טעות ניתנת לטעון רק במקרה של מום גדול של הבעל לפני הנישואין והאישה לא ידעה עליו ולכן הסכימה להינשא, אשיב לו שבעל המסוגל למעשה כל כך אכזרי כמו לעגן אישה ולא לשעות להחלטת בית הדין ואף לברוח ולהסתתר או לסחוט כספים שאין ביכולתה לשלם לו, הריהו בבחינת מי שנפשו לקויה מלכתחילה, מטבע בריאתה ונגועה במום גדול של מידת סדום, ועל כן בית הדין רשאי לקבוע כי האישה נישאה לו מתוך מיקח טעות וכי אינה מוכנה להימצא בכפיפה אחת עם נחש ארסי. גם אם הדבר הוברר רק עתה."
"תנו דעתכם על הצעתי כי תשועה ברוב יועץ," הרב ברקאי כמעט שסיים את נאומו, "ואל תעלו נגדי את טענת חדש אסור מן התורה. גם לא מדרון חלקלק. כי רוב העם אינו שומר תורה ומצוות. ואותנו שלח הקדוש ברוך לפניהם להציל נפשם לפחות מעריות. והרי מי כמונו יודע כמה קשה מעמד המשפחה היהודית בימינו ומי כמונו שיודע זאת, מצווה לעשות מעשה בבחינת עֵת לַעֲשׂוֹת לַה' הֵפֵרוּ תּוֹרָתֶךָ, ואם לא נעשה יאמר עלינו בבוא הזמן כי ענוותנותנו החריבה את יהדותה של מדינת ישראל והמיטה אסון על בית ישראל."
כשחזר הרב ברקאי למקומו באולם ניגשו אליו דיינים אחדים ולחשו שהם מסכימים, אבל הדור אינו ראוי עדיין לכך. 

השוק המאיר של הצדקת

מסקנה שעלתה בה עם סיומה של השיחה עם הרב ברקאי העכירה את רוחה של אורנה תשבי. והיא פסעה כעוסה אל מכוניתה. אי אפשר לגשר על הפערים שבין רב נאור כרב ברקאי לבין הרוב החשוך. 
גם הרב ברקאי נסער ושלא כמותה לא מחמת צרות הכלל, אלא בשל מה שחוללה אצלו השיחה עם הפרקליטה הנאה. 
עיניו של הרב ברקאי ליוו אותה בצאתה מחדרו, בראש מורם וגופה זקוף. קורטוב של צער עבר בו כשנעלמה מעיניו. ניסה להסיח את דעתו מן האישה אבל לא הצליח. זרועה החשופה הבוחשת בשיער שרטה שרטת בנפשו. זרוע מוצקה, נאה, חלקה ושזופה, ללא פגם. ובהרימה את ידה נדחק השרוול לעבר הכתף ובית שחיה החלק נחשף בפניו. מה עוד היא מצפינה במעמקי חולצתה? האם חש התעוררות למראה הזה? האם חטא בלא תתורו אחרי לבבכם? באמת לא עלו בו הרהורי חטא. אבל עצם ההתרגשות למראה האישה יש בה פגם ומשום כך גזרו על ייחוד. פיזית לא היה כאן ייחוד. אבל אולי נפשית כן ועוד איך? ההרהורים הללו שתכפו ובאו עליו ציערו אותו ואף הכעיסו. הרי אין להסתכל על בשרה הגלוי של אישה ולבטח לא ליהנות מן המראה. גם מקצה ציפורנה אסור ליהנות. והיא גם אשת איש. ואמנם צדקו חכמים באומרם כי אין אפוטרופוס לעריות ואסור לאדם להאמין בעצמו עד יום מותו. והוא הרי כן מאמין בעצמו. מעולם לא נכשל בשום ניסיון וגם בארצות הברית, בארץ שהכול לכאורה מותר בה, לא ראה בבנות הקהילה נשים נחשקות. הרב ברקאי חונך מנעוריו שעל האדם היהודי להימצא תמיד בשליטה עצמית. לא להקל ראש. לא לחפש היתרים ולהתנהל תוך מעקב עצמי של חשבון נפש. להישמר ולא רק מאיסורים חמורים, אלא גם מעבירות שאדם דש אותן בעקביו ולהכיר תודה על הסייגים הרבים שחכמים גדרו אותם 'למען לא נילכד בשחיתותם'. לחיות בשליטה עצמית אין זה אומר שהאדם הופך להיות מלאך או צדיק תמים. אבל כמו שנאמר בכל "דרכיך דעהו אפילו לדבר עבירה", תמיד יש להישאר במסלול הנכון. ברגעים אלו כשמבטו ריחף כאילו בחלל לחפש נקודת אחיזה הבין מדוע "הרהורי עבירה קשים מן העבירה." משום שהאדם המסתפק בהרהורים לא יגיע לסיפוקו ולשווא פרע את יצרו לשמצה. תוך כדי כך המשיכה זרועה של אורנה להבהב במוחו ולסכסך את מחשבתו. 
ושמא בכל זאת, ייסרה אותו רוחו הנסערת, נפשי פגומה. ויריבי ברבנות הראשית, על אף אווילותם וחוסר דעתם, הצליחו לאבחן אותי כמי שהוא כלי ריק? ואם כך אולי כל מהות תמיכתו במסורבות הגט אינה משום סירובו להיות רובוט שמתוכנת לפי ה'משנה ברורה', אלא מפני שהבשיל בו מרי נגד תקפותה של ההלכה. 
עבירה גוררת עבירה. הוא התעלם מהבטחתו לרעייתו להקדים ולבוא. ואז הזרוע החשופה שלא נותנת לו מנוח עד שדרדרה אותו אל שוקה החשופה של אביגיל אשת נבל הכרמלי שדוד חשק בה. ניגש אל ארון הספרים הקטן, אולי כדי לנהוג לפי העצה בתלמוד בשם "תנא דבי רבי ישמעאל", כנגד יצר הרע, "אם פגע בך מנוול זה משכהו לבית המדרש. אם אבן הוא נימוח, אם ברזל הוא מתפוצץ." הוציא מאחד המדפים את ספר שמואל עם הפירושים. דפדף בו וחדל להעביר את הדפים במהירות ובהגיעו למפגש הרומנטי והדרמטי בין דוד לבין אביגיל אשת נבל הכרמלי, שהייתה לאחר זמן לאשתו, עצר וניסה להיזכר באגדתא שבגמרא שחשפה מן הרמזים בפסוקים המועטים שבספר שמואל עלילה יצרית מפותלת. בעל המדרש הסיק שדוד בראותו את אביגיל חשק בה ו'תבע אותה' פשוטו כמשמעו. אבל אביגיל החסודה 'לא נתנה לו' ודחתה אותו בטענה כי היא נדה. היא גם שכנעה אותו לבל ישפוך דמים וירצח את נבל בעלה הנבל. ואולם ראה זה פלא כאשר נפרדה ממנו מגלה לנו הדרשן אותתה לו אביגיל והעבירה לו מסר פתייני ברור: "מלמד שגילתה את שוקה והלך לאורה ג פרסאות." ואם דוד נעים זמירות ישראל, אבי שושלת מפוארת שאחד מצאצאיו יהיה מלך המשיח 'החי', הסתנוור משוקה של אישה, ואם חז"ל ידעו עד כמה מהלך שוקה הגלוי של אישה קסם על גבר בשר דם, לימד הרב ברקאי קל וחומר על עצמו, כי אז למה הוא הקטן בבית אביו, מייסר את עצמו בחיבוטי סרק. ואז גם נזכר ש'בעלי התוספות'  הסבירו שהמראה חימם, כלומר גירה אותו, בדרכו חזרה מכרמל. 
לרב ברקאי רווח. הוא לא נתאווה ולא הרגיש 'חמימות'. באמת, אמר לעצמו כמעט בקול, הרי הבורא הוא שנטע בנו את הנטייה להתבונן באישה נאה. ואני ממילא כבר איני בהול אפילו על הרהורי עבירה."
עתה יצא גם הרב ברקאי לביתו. אם לא שמח וטוב לב, כי אז 
למצער רגוע.

אצל חננאל 

ביקור חולים 

אל: האב"ד הרב ברקאי שליט"א
מאת: ש' סגל
הנדון: ביקור אצל מר חננאל בורמן, להלן הבעל, לפי החלטת בית הדין בתיק הגירושין שתובעת הגברת גאולה עמיאל, להלן האישה. 

המשתתפים בביקור היו ה"ה: גברת גאולה עמיאל, הפרקליטה הגברת אורנה תשבי, הד"ר ירמיהו אזולאי סגן מנהל בית החולים 'מרפא לנפש'.
כידוע לכבודו נתבקשתי על ידו להחליט אם הבעל הינו בחזקת שוטה שאינו מבין בטיב גט או שהוא בר דעת, דהיינו אם מצבו הנפשי מכליל אותו בכלל השוטים. 
על פי חוות דעת הרופאים, כפי שאפרט להלן, נראה לי כי דין הבעל אינו כדין שוטה. ויש לקבל את דעת הרופאים על פי מה שקבעו הגאונים כי "רבנן לאו אסותא אינון". ועל כן אם בעיניהם אינו בכלל השוטים, אינו שוטה. שכבר הרה"ג משה מרדכי אפשטיין זצ"ל כתב ב'משפטי הדעת' של"ו כי חולה רוח אינו בהכרח שוטה, שהרי "שוטה" אינו מושג הזהה באופן מוחלט ל"חולה נפש" משום שמחלת נפש היא רק סיבה אחת מני רבות להיות האדם שוטה. 
הד"ר אזולאי הנ"ל מסר לנו בתחילת הביקור את הדיאגנוזה הבאה כפי שנמסרה לנו כבר בידי הטוענת משמה של האישה: "הבעל, לוקה בתסמונת אישיות גבולית. הוא אושפז לבדיקות ולמעקב מחמת החרפה פתאומית במצבו והניסיון לפגוע ברעייתו תחי'." אחר כך הוטב מצבו ואינו מסוכן לעצמו או לאחרים ואנו בוחנים את האפשרות לשחררו. 
בתשובה לשאלתי השיב ד"ר אזולאי: הבעל הנ"ל יודע להבדיל בין טוב לרע. מנהל דו שיח ע"פ ההיגיון עם הסובבים אותו. לפיכך נראה לי כי מבחינת הדין הוא אחראי למעשיו ומבין מה המשמעות של גט ומה כרוך בכך. מדברי הרופא למדתי שלפי מצבו בעת שיחתי עם הרופא הבעל הוא בר הכי ליתן גט. ומכל מקום יש לחזור ולוודא זאת במעמד הכתיבה והמסירה של הגט. אם נגיע לכך בע"ה.
בתשובה לשאלה אם יהיה מוכן לשחרר את אשתו לא נתן לנו הבעל תשובה ברורה. וכפי שכבודו יראה בפרטי כל הביקור שאני מצרף בכאן. 
הרופא ביקש מהאישה ומפרקליטה שלא ללחוץ על החולה ולא לנסות לשכנע אותו לשנות את דעתו אם תשובתו תהיה שלילית.
ובאתי על החתום 
שלום סגל 
מזכיר בית הדין ושלוחו 

נ"ב 
ועל כן אני ממליץ לבית הדין להכיר בבעל הנ"ל כמי שאינו שוטה וכמי שיכול להורות לבית הדין לכתוב גט לאשתו לחתום ולמנות שליח למסירה, בתנאי כמובן שמצבו לא ישתנה. 

פרטי כל הפגישה בבית החולים 

להלן דברים שרשמתי במהלך השיחה, ואחר כך השלמתי מזיכרוני ועל כן אין הפרוטוקול בגדר תיעוד מושלם.
כשבאנו לחדר של מר בורמן הבעל, ישב הנ"ל על כיסא ועיין בעיתון. הרופא נכנס ראשון ואמר: שלום חננאל, אשתך כאן. האם תסכים לשוחח אתה?
הנ"ל התאמץ לקום מכיסאו ולא עלתה ברגליו ואו אז אמר: בוודאי. ואח"כ הוסיף ואמר: חיכיתי לה כי רציתי להתנצל. אני לא זוכר שניסיתי לפגוע בה. אבל אם זה מה שאומרים. אולי זה נכון. ואולי לא. אז איפה היא? אני רוצה לראות אותה.
נכנסנו אל החדר. האישה לא התקרבה אליו ולא אמרה דבר. 
הבעל: בואי. גאולינקה. תתקרבי. אני באמת בסדר. עכשיו אני בסדר.
האישה: שלום.
הבעל: התגעגעתי אלייך. תני לי יד. הוא שוב ניסה להתרומם ועכשיו עלתה לרגליו הקימה.
הרופא תמך בו ואמר בחביבות: חננאל תשתדל להיות רגוע.
מר חננאל: אבל אני מתרגש. מאוד אפילו.
הרופא הסביר כי חננאל סובל עכשיו גם מבעיות בשיווי המשקל: ניסינו לתת לו תרופות הרגעה. נכון שאתה רגוע חננאל? וגם הרעד וחוסר היציבות יחלשו לאט לאט כשנפחית את המינון.
הבעל: הלוואי, אני צריך לקבל ברכה. ואת גאולינקה מה שלומך? 
פניה של הגברת לא היו לה כתמול שלשום והיא לחשה בתשובה: לא טוב. רע מאוד.
אז גבר הרעד בגופו של הבעל. והרופא הושיב אותו על הכיסא וביושבו שאל: מה קרה את חולה? או מה? 
האישה: לא אני לא חולה.
הבעל: אז למה את לא מרגישה טוב?
האישה: בגללך.
הבעל: אני לא מאמין. את צוחקת ממני. הרופאים אומרים שבקרוב אוכל לחזור הביתה. ואז יהיה לנו טוב.
האישה: אני לא חוזרת הביתה.
בשלב זה פניתי לרופא ואמרתי לו שאני חושש שהדברים יצאו מכלל שליטה אנחנו רוצים לדבר אתו 'תכלית' על הגט. 
הרופא ענה לי שמצדו זה מאה אחוז. לכן הוא מתלווה אלינו. אמרתי לגברת עמיאל לקצר 'ולדבר דוגרי'. ובינתיים חננאל שאל ופניו נראו עצובות מאוד: מה קרה לך? 
האישה: אני כועסת.
הבעל: מה שהיה היה. אני מבטיח להיות בסדר. אז מה שלומך עכשיו?
האישה: מה אכפת לך? אילו היית חושב עליי לא היית מרמה אותי. חלס. הכול נגמר. 
הבעל: את צוחקת בטח. 
האישה: תשמע מה שאני אומרת. לא רוצה יותר שום קשר אתך. 
הבעל: לא מבין.
האישה: פשוט מאוד. אני רוצה גט.
חננאל הרים את ידיו לעברי ושאל: ומי זה? 
האישה השיבה : הוא אתי. הוא מבית הדין הרבני.
הבעל: למה? מה קרה? איזה בית דין על הראש שלך? את השתגעת? 
הרופא שם ידו על ראשו של חננאל והעביר עליו את אצבעותיו ואמר: תירגע, חננאל. לא להתרגז. אתה בדרך הנכונה.
האישה: אני רוצה גט.
הבעל: את רוצה לעזוב אותי?
האישה: כן.
בשלב הזה התערבתי בשיחה שנראה היה שאינה מתקדמת בכיוון הרצוי ואמרתי: שמע נא רבי יהודי, באתי עם הגברת בשליחות בית הדין לבקש ממך שתסכים להסמיך את הדיינים לתת לה גט.
חננאל השמיע קול בוכים ואמר: אבל תבין אדוני הרב היה לנו טוב יחד.
הגברת התרעמה: מתי?
הבעל: מה זה מתי? תמיד.
האישה: לא. 
כבוד האב"ד אני מתנצל על מה שאני כותב עכשיו אבל חננאל קם ממקומו וצעק בקול: תשמעו כולכם אפילו במיטה היית נהדרת. 
הנ"ל הסמיקה, וצעקה: תתבייש לך, לא גילית לי שאתה חולה. לי לא היו סודות בפניך. אבל לך היה סוד ואני עכשיו בצרה. במקום ירח דבש עשית לי ירח בוץ. לא סתם בוץ אלא כזה סמיך שאני טובעת.
הבעל: פעם אהבת אותי. אחרת לא היית מתחתנת אתי.
האישה: האהבה צריכה לבוא אחרי החתונה. 
הבעל: את אכזרית. אני שונא אותך עכשיו.
האישה: גם אתה היית אכזרי כלפי. ניצלת אותי. 
הבעל: עכשיו אני בריא. גיבור. גבר.
הרופא סימן לי לא להתערב ולחש: חשוב שנשמע אותו כדי שתדע אם הוא מבין במה דברים אמורים.
סליחה כבוד הרב על ההתפלספות אבל ממש כמו עוף החול קם חננאל כאילו מעפרו ניסה להבליט את החזה השקוע ונופף באצבעו: אישה חייבת להיות נאמנה. אל תגרמי לי לשנוא אותך. תישארי אתי.
כבוד אב בית הדין. אני רוצה לציין שהגברת תשבי לא התערבה בשיחה ועמדה בפינה ורשמה לעצמה הערות אחדות. אבל אני שוב התערבתי בשיחה ואמרתי: אדון חננאל, גאולה מבקשת להיפרד. מסרבת להיות אשתך. כלומר אתה צריך לתת לה גט. חיכינו עד שהרופאים הסכימו שנבוא אליך. עכשיו אתה בריא. והוא התפרץ לדברי: בחיי בריא. באמת. כמו שור הבר. היא לא תתחרט. אני אראה לה מה אני ממממסוגל לעשששות לללה.
מצוין, אמרתי, כל הכבוד חננאל. אנחנו מבקשים שתסכים שנכתוב לה גט בשמך, כשאתה בריא וחזק. 
חננאל השתתק. הוא ניסה לומר מילה ולא הצליח ונכנע להתקף שיעול שהרעיד את כל גופו. זה היה מראה קשה. ריחמתי עליו. ואז פנה אליי הרופא: אולי נגמור עכשיו. אתם הרי רואים. אבל חננאל היסה את הרופא ותוך כדי שיעול הצליח להוציא מפיו הברות מרוסקות שנשמעו לי כמו 'לא אל תלכו. אני לא רוצה להיפרד. אני אוהב אותך.'
כבוד האב"ד אני מוכרח לציין שהבעל דנן ניהל היטב את המשא ומתן אתנו. הוא ידע מתי לכעוס מתי להתחנן. הרגשתי שהוא נלחם על חייו. ואכן הוא פתח חזית חדשה. מודה במחלתו, אבל מעביר את האחריות ממנו אל אשתו. אולי זה לא רלבנטי. אבל אני חש חובה לא לפסוח על דבריו. הוא פנה אליי כדי לשכנע אותי. אדוני הרב. אתם בבית הדין צריכים לדעת שאני לא רשע. המקובל אמר להורים שלי שהכול יהיה בסדר. הוא נתן לי קמע. 
הבעל פשפש בחולצה והוציא קלף מתוך שקית עור שחורה: הנה זה מה שנתן לי המקובל. הוא אמר להורים שלי שהזרע רותח בי. ומכיוון שאני מוציא זרע לבטלה. המזיקים והקליפות משתלטים עליי. לכן אתה צריך אישה ואז הרוח הרעה תעבור ממך. ואמא שלי הרבנית שאלה: מה יהיה עם התרופות שהוא לוקח? הוא אמר לה: שלושה שבועות לפני החתונה לזרוק. לזרוק. ואבא שלי הרב ראש המכון שאל: ומה לספר לכלה? והמקובל הקדוש ענה: אין מה לספר. השם יעזור. המזיקים ילכו.
ד"ר אזולאי הזדעזע ואמר לי: אתה רוצה להגיד שאצלכם קורים דברים כאלה. אני שומע את זה עכשיו ממנו בפעם הראשונה גם ההורים לא סיפרו לנו.
עניתי לו שמקובלים אמתיים לא עושים דברים כאלה. האיש ההוא בטח רמאי. מעמיד פנים. 
שאלתי: ההורים שילמו הרבה כסף לאיש הזה? 
חננאל ענה שאינו יודע. 
מתוך שרציתי להגן על כבוד הקבלה הקדושה אמרתי לפרקליטה ולרופא שפתאום כולם נהיו מקובלים ונותנים סגולות. ואפילו גויים הולכים למקובלים. איך קוראים לה לשיקסע הזאת ששרה שירים ולומדת קבלה.
חננאל אמר פתאום: אתה מתכוון למדונה. 
הרופא צחק: בראוו חננאל. אתם רואים, הוא בעניינים.
ואני אמרתי לו: אשתך רוצה ממך גט. לכן אנחנו כאן.
הפרקליטה גברת תשבי דממה עד כה התקרבה אליי ואמרה: הרב סגל, אני מזועזעת. הבעל הבחין בה ותיכף הקשה: מי את? מה את עושה כאן? 
הגברת עמיאל ענתה: היא באה אתי. היא חברה שלי.
ואז התבונן בנו הבעל ופרץ בצחוק גדול: הבנתי. יש לך בת זוג. את לסבית. אני לעולם לא אתן לך גט.
הרופא שוב ניגש לחננאל וליטף אותו: חננאל תירגע. הגברת תשבי היא עורכת דין. הגברת שכרה אותה לטפל בגט.
אורנה תשבי אמרה: חננאל אני עורכת הדין של גאולה. אולי כדאי שגם לך יהיה עורך דין. תדבר עם ההורים שלך.
בעל: הם לא כאן. נסעו לאמריקה. 
זאת לא ידעתי. אבל נראה לי שהגברת עמיאל כן ידעה. הם כנראה ברחו. אולי פחדו מתביעת פיצויים.
ואני אמרתי: גאולה רוצה ממך גט. לכן אנחנו כאן.
הרופא: תנשום עמוק. לאט.
חננאל בקול בוכים: את רוצה גט? מה אני אעשה בלעדייך?
האישה: מה שעשית קודם. תשאל את המקובל.
הבעל: את מכשפה. אני שונא אותך. אל תלכי ממני.
האישה: אחרי מה שעשיתם לי.
הבעל: זה לא אני. זה המקובל.
אמרתי: מרת גאולה פתחה תיק לגירושין. תקשיב. בית הדין שלח אותי אליך לשאול אותך אם אתה מסכים לגרש אותה. הרופאים אומרים שאתה מבין עניין. שאתה במצב שביכולתך לתת הוראה לבית הדין שיערכו גט בשמך.
חננאל בכה: גאולינקה. את שומעת. אל תשאירי אותי לבד. תרחמי עליי. אין לי לאן ללכת. 
הרופא חיבק את האישה המסכנה וסימן לה לשתוק ואמר: חננאל, ההסכמה שלך להתגרש היא מעשה אציל מאוד. הוכחה שאתה מחלים. אתה לא יכול להחזיק אותה כך באוויר.
הבעל: בלעדייך אין לי חיים. אבל, אבל, אבל, אבל אני לא רוצה שיהיה לך רע. אני צריך לחשוב.
הרופא: עכשיו תלכו.
אני מתנצל על האריכות ועל הכניסה לפרטים, עשיתי זאת בכוונת מתכוון שבית הדין יבין במה מדובר.
הנ"ל

'צמח'

על הגאַרטל

פואד וואהבי, האח מכפר קאסם, הציל את חייו של חננאל והרס את חייה של גאולה. כל העניין היה שאלה של שניות אחדות כפי שאמרו הרופאים. אילו פואד איחר בהרף עין לפרום את הקשר שעל צווארו היה חננאל נופח את נשמתו המיוסרת וגאולה הייתה נגאלת לאלתר ולא נזקקת לכל התלאה הקשורה בקבלת גט מבעל שאינו אלא 'צמח' ומבחינתה רעיל וקטלני.
באותו בוקר התעוררה הרעיה לפנות בוקר וגל של חמלה כלפי האיש המעורער בנפשו שטף אותה. אחר כך טילפנו אליה מבית החולים. 
פואד מצא אותו תלוי בצווארו בגארטל השחור שלו. רגליו עוד פרכסו, וידיו נעצרו בדרכם אל הצוואר, כנראה התחרט וניסה לפרום את חיבוק החנק של הגרטעל. פואד פרץ בבכי בעוד הגוף המפרכס נשמט מידיו. "פנים כל כך יפות. חראם. לא חבל?"
הרופא התורן אמר לפואד, "כל הכבוד לך. הוא לא יתעורר לעולם." בדו"ח על האירוע כתב הרופא התורן שמר חננאל בורמן תלה את עצמו בחולצת הפיג'מה. הנהלת בית החולים התירה לעצמה 'שקר לבן', למנוע חקירה איך זה התירו למי שההפרעה הנפשית שלו מתאפיינת לעתים בנטייה לאובדנות להחזיק בין חפציו גארטל של חסידים ארוך ורחב שניתן לחנוק בו גם את שור הבר? 

אי אפשר בגט

אורנה התייצבה לישיבה בית הדין השנייה, בתחפושת של אישה חסודה. אמנם לא חשה בנוח עם הקדרה, כפי שכינתה את הכובע האלגנטי שהציבה ברגשות מעורבים על ראשה, אבל עשתה זאת כמחווה לאב בית הדין. גאולה החמיאה, "בחיי שאת נראית נחמד. ממש כמו דוסית כשרה." ואורנה השיבה לה כגמולה "אל תקנאי. אין לך מונופול על השטויות הללו." את שמלתה הצפינה בחולצת שרוולים ארוכים. היא אמנם התאפרה, אבל לא הזליפה מאחורי אוזניה את הבושם החביב עליה ולא עברה בתוך עננת בושם. גם גמרה אומר להצטנע ולא להתווכח עם הדיינים שלא לצורך, להתגבר על היצר להכות בהם, להציג אותם ככלי ריק ולהדהים בבקיאות בספרות ההלכה ובפסקי הפוסקים. לפחות בראשית הדיון תהיה מנומסת ומאופקת. ועדיין חששה מהרב מסעוד היושב בעיניים מושפלות אבל כל חושיו דרוכים מחשש של ניחוח אישה או קול נקישות העקבים. ועל כן החליפה את נעלי 'באלי' שלה בנעלי סירה שטוחות ואילמות.
"אני פותח בזה את ישיבת בית הדין," קולו של הרב ברקאי נעם לגברת עמיאל, "כשקבעתי את מועד הישיבה להיום עמדה לפנינו עתירתה של המבקשת להכריז על נישואיה כבטלים מחמת מיקח טעות. אבל אנחנו כפי שסיכמנו בינינו העדפנו לשכנע את הבעל לתת לאשתו לצאת לחופשי בגט כריתות."
"אלא שכפי שכבר שמעתם עניין הגט ירד מעל הפרק והנדון הסתבך לחלוטין. ועכשיו הגברת עמיאל היא בבחינת אלמנה חיה. או ליתר דיוק עגונה. ועל כן בקשתה מקבלת משנה תוקף וחיזוק ולפיכך היא מבקשת שנכריז עליה פנויה אשר לא הריחה ריח גט. ולדעת כמה פוסקים תהיה רשאית להינשא לכהן. ולעניות דעתי עלינו להיעתר לבקשתה ולהכריז על נישואיה כבטלים מעיקר הדין."

טן דו

"כולנו מיצרים על מצבו של חננאל בורמן," המשיך הרב ברקאי בדברי הפתיחה שלו וקיווה להוביל את עמיתיו לסיום מהיר וחיובי של הדיון, "לפי הגדרת הרופאים הוא שרוי במצב של צמח, או בלועזיתChronic Vegetative State. ואני מצטט את מה שכתב לנו מנהל המחלקה הפרופסור ענתבי: במצב זה האדם נמצא בתרדמת, אולם עדיין נשמרים תפקודים בסיסיים של מערכת העצבים המרכזית, כלומר הפיקוח על תפקוד מערכות הגוף השונות קיים. כמו כן, במצב זה מרבית החולים אינם זקוקים להנשמה מלאכותית והם ישנים בלילה ומתעוררים בבוקר. ואולם אף על פי שנראה כי הם ערניים ולעיתים אף מגיבים מעט לסביבתם, לא הוכח בשום מחקר שאכן קיימת קליטת מידע מהסביבה למערכת העצבים שלהם. כלומר הם חיים, נושמים, ערים וישנים בכוחות עצמם, אולם אינם קולטים גירויים מהסביבה, אינם מסוגלים לתקשר עם סביבתם ואף אינם יכולים לבצע פעולות פשוטות, אי לכך יש צורך לטפל בכל צורכיהם ואף להאכילם בדרך מלאכותית.
"הרופא הוסיף וכתב כי לפי הערכת הצוות הרפואי ובהתחשב בבדיקות שעשו לו, הם אומרים כי שינוי במצבו יכול להיות רק לרע יותר. כלומר להידרדרות בתפקוד מערכת העצבים המרכזית ולקשיים בתפקוד הלב והריאות והכליות. 
"על כן, כפי שכבר הקדמתי ואמרתי לפנינו מונחת בקשתה לבטל את נישואיה ואין לנו כל עילה שלא להעניק תוקף של מעשה בית דין לבקשה." 
שני הדיינים שתקו. הרב ברקאי הורה לפרקליטת המבקשת לחזור ולהשמיע את טענותיה.
אורנה הרימה את ראשה של גאולה כדי שגם הדיינים יבחינו ברעד האוחז בה ובעיניה הדומעות, "אנחנו מבקשים להכריז על הנישואין הללו כאילו לא היו כלל."
הדיינים התנועעו תוך כדי הקשבה. אלה לא היו נענועים של תפילה או לימוד אלא של עצבנות. הם אינם רגילים לשבת זמן ממושך ולא להגיב או להשמיע הערות. אבל אורנה לא התחשבה בנוחיותם. היא דיברה אל הפרוטוקול שרושם המזכיר וטעמה עמה, ככל שדבריה יהיו ברורים וחדים בפרוטוקול, יקשה על הדיינים להתחמק מהכרעה. 
"עוד לפני שנרד לעומקם של דברים," הדיין בן לוז פנה אל המבקשת, "אני חושש מביטול נישואין."
אורנה הופתעה, מי שסברה שיהיה לצדה, בוגר ישיבה תיכונית ששירת בצבא, ואף שהוא שייך לחוג שהיא מתעבת פוליטית ומוסרית, בכל זאת דימתה שלא ילך שולל אחרי הגישות ההלכתיות הקשוחות שהשתלטו על הרבנות הראשית ועל בתי הדין שלה. 
"הטענה של נישואי מיקח טעות," הרב בן לוז נשמע פסקני, "היא טענה שרק הבעל יכול לטעון. אבל לא האישה." 
"אני המומה," אורנה הגזימה בתגובתה, "לא מאמינה למשמע אוזני. את זה תטען בבית דין של השריעה הוואהבית בסעודיה ולא כאן."
הדיין השתהה בתשובתו ואז נשא את קולו, "לא אני אומר. הגמרא אומרת."
גאולה למדה באחד הסמינריונים לחוזרות בתשובה על הפטור הניתן לנשים ממצוות מסוימות והתרשמה מאוד מן הסיבה. כדי שתהיה פנויה לנהל כאשת חייל את ביתה, שהרי היא לא סתם עקרת הבית אלא גם נווה הבית, פארו והדרו. אבל שמאישה תישלל הזכות להשתחרר מהאיש שאמלל אותה בנישואי רמייה? איך אלוקים מוכן לכך? 
"אני מזועזעת. דבריך נוראים," קולה ניחר. 
אורנה הניחה עליה את ידה כדי להרגיע ומיד חזרה בה. קצת רגש מצד אישה בבית דין רבני לא יזיק. גם נצנצה בתודעתה תחושה שניתן לכנותה שמחה מסוימת לאידה של החרדית החדשה ואפילו קיוותה שהאבסורד האנושי הזה יפקח את עיניה של גאולה ויערער את אמונתה הדתית עד שתשוב להיות ככל האדם.
"זה נורא," חזרה גאולה על זעקתה, "האם באמת מתירה תורתנו הקדושה לרמות אותנו, לנצל אותנו?" 
"אנא שבי גברת עמיאל," אב בית הדין איבד את שלוותו, "אנחנו רק בתחילת הדיון." הרב ברקאי סבר שהערתו של הרב בן לוז אינה במקומה. לא משום שאין לה מקור תלמודי, אלא מפני, שכפי שנהוג לומר במקרים כאלה, הרבה קולמוסים נשברו בהתמודדות הפוסקים עם דעתו היחידנית של האמורא ריש לקיש. "אני חולק על דעתו של הרב בן לוז ועל כן אודה לו אם לא יעלה אותה כאן לדיון."
"במחילה מכבוד תורתו," נכנס הדיין לדבריו של אב בית הדין, "יורשה נא לי להסביר." הרב ברקאי משך בכתפיו כאומר, כרצונך והפגין את הסתייגותו כשהחל לשרטט פרצופים על הנייר שלפניו.
"גברת עמיאל," התאמץ לשוות לקולו נעימה של מורה בבית ספר יסודי, "ריש לקיש, אחד מגדולי החכמים שמפיו אנו חיים, קבע את הכלל. ואני אתרגם אותו מארמית לעברית "מוטב לשבת בשניים מלשבת באלמנות." באמירה הזאת "טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו," הוא יורד לסוף דעתה של האישה שמטבע בריאתה תעדיף לשבת, כלומר לחיות, עם בעל גם אם הוא פגום, או חולה, או לוקה בהתנהגותו, כלומר עם כל מי שהיא נישאה לו ואפילו שלא בטובתה ובלבד שלא תישאר רווקה גלמודה. זאת מעין אקסיומה, אם את מבינה את כוונתי, שאין צורך להוכיח או לבדוק, חוק הטבע, אמת מוחלטת ובלתי מוחלפת מעצם ימי הבריאה. והתכונה הזאת היא שמונעת מן האישה לבקש ביטול נישואין בטענת מיקח טעות. כלומר כשאישה נישאת לאיש היא מסכימה להיות לו לאישה גם אם יתבררו לה אחר כך פרטים שלא ידעה מקודם."
הרב ברקאי נע על מקומו בחוסר סבלנות. פניו האדימו. הוא כעס על חבר בית הדין שטרם הפנים כי בית הדין אינו בית מדרש ואין הוא מתאים לדיון עם הצדדים. ויכוחים בין דיינים מתנהלים בינם לבין עצמם ולא בקריאות ביניים כבבית המחוקקים, ואולם הוא לא הרשה לעצמו שלא להעמיד את הרב בן לוז על שגיאתו ההלכתית, "זאת אינה ההלכה. הפוסקים רואים בדברי ריש לקיש דעה שאין לה תוקף של הלכה למעשה, ולכן עומדת לאישה הרשות לבקש ביטול נישואין מחמת טענת מיקח טעות." 
אורנה נהנתה מן הוויכוח המפתיע בין שני הדיינים. היא התקרבה אל גאולה וחיבקה אותה. אילו היה הדבר אפשרי הייתה מחבקת את אב בית הדין אבל הסתפקה בהוסיפה לדיון פרשנות משלה, "אולי בימיו של ריש לקיש האקסיומה כפי שניסח אותה הדיין הייתה נכונה. היינו אז חסרות ישע, לא מלומדות ולא מוגנות, תלויות באב שרשאי למכור אותנו כאמות לבעלים זקנים. וכאשר נישאנו נמסרנו לשלטונו המוחלט של הבעל. והוא היה רשאי לשאת על פנינו עוד ועוד נשים. ועד לפני אלף שנים, לפני חרם דרבנו גרשום אפשרה ההלכה לאיש לגרש את נשותיו בעל כורחן. בעולם העתיק האישה הייתה חסרת זכויות. ואישה בדורות ההם ללא בעל הייתה כאילו רוח רפאים. הפקר. אלא שתסכימו אתי, שהעולם הזה שוב אינו קיים. הוא השתנה. אמנם קיפוח הנשים נמשך, אבל שוב אין המין הנשי תלוי במין הטוען כי הוא חזק. מבנה המשפחה משתנה לנגד עינינו. ואפילו אצלכם האישה היא המפרנסת את בעלה ואת הילדים. התנאים השתנו וממילא דברים שפעם נחשבו כמתחייבים מן הטבע איבדו את הרלבנטיות שלהם. שום אישה לא מוכנה להינשא לכל ארחי פרחי ובלבד שתהיה נשואה."
ברגע הזה בעוד מילותיה מנסרות בחלל בית הדין הניף הרב מסעוד את ידו קפץ את כף ידו הימנית לאגרוף ונקש על השולחן. "גברת עורכת דין. אני חייב למחות על דברי הכפירה שאת משמיעה לנו כאן. 'הגם לכבוש את המלכה עמי בבית' את מנסה. התורה אינה משתנה. התורה שבכתב והתורה שבעל פה היא נצחית. קדושה וזכה. אנא חזרי בך."
אורנה לעגה לו, "המושג 'נשתנו הטבעים' אינו פרי דמיוני הפרוע ואינו כפירה, וכבר חכמים גדולים נוקטים אותו בבואם לתרץ סתירות בין מה שאמרו חז"ל על עניינים מסוימים בבריאות ובטבע שלימים התברר שהם שונים מכפי שנכתב עליהם. והדברים ידועים. ועל כן אני חוזרת ואומרת כי 'נשתנו הטבעים' חל גם על הכלל 'טב למיטב טן דו מליטב ארמלוא'."
אב בית הדין חשב שעמיתו אינו רק עקשן אלא גם שוטה. המקרה שהובא לפניהם אינו הראשון שנידון בבתי דין רבניים בארץ ובארצות הברית. ואין מי שמערער על זכותה של האישה לטעון 'מיקח טעות היו נישואיי'. 
אילו לא נזקק לשני דיינים היה הרב ברקאי מכריע לאלתר שנישואי גאולה עמיאל וחננאל בטלים ומבוטלים כעפרא דארעא, ושטר הכתובה אינו אלא חספא בעלמא. אבל התקנות קובעות שגט עורכים בהרכב של שלושה. והנה איתרע מזלה של הגברת עמיאל ולחיקו הוטלו שני טירונים אשר לא שימשו בתפקידי רבנות ולא הריחו ריח בית דין, והיישר מן הבחינות ובעזרת עסקנים פוליטיים, ניתנה להם ההכרעה בגורל חיי אדם, והם שוגים להאמין כי ביכולתם לנהוג כאילו הם דנים סכסוך כספי בין שני שותפים שרימו זה את זה. לכן סימן בידו לרב בן לוז להירגע אבל זה כבר היה בעיצומו של טיעון. הוא מצא תנא דמסייעא ברב ד"ר יוסף דב סולובייצ'יק מי שהיה מנהיג ה'מודרן אורתודוקס' באמריקה. "הטענה 'נשתנו הטבעים' אינה מבטלת את תוקף האקסיומה הנצחית של ריש לקיש. הרב סולובייצ'יק לימד אותנו כי הכלל הזה היה אמת בזמן העתיק, וזו עדיין אמת בהווה, וזו תהיה אמת גם בעוד אלף שנה". 
דעתו של הרב סולובייצ'יק לא הפתיעה את אורנה. היא הכירה את השיטה הזאת. באחד הסמינרים למשפט עברי בפקולטה למשפטים כבר 
דנו בה. 
"כבודכם," אמרה אורנה, "גדולי הפוסקים חלקו על הרב סולובייצ'יק. ואני מניחה שגם הוא אף שלא עסק בפסיקת הלכה היה מוצא דרך לבטל את נישואי אישה בעילה של מקח טעות. כיום בכל בתי הדין מבינים שדבריו של ריש לקיש שיקפו מציאות חברתית פסיכולוגית של העת העתיקה. והם הכריעו כי טענת מיקח טעות שווה לאיש ולאישה גם יחד."
הרב בן לוז התעקש, "כדי לבטל נישואין של אישה בלא גט צריך 'כתפיים רחבות'. לנו אין כתפיים רחבות."
אורנה נשאה את ראשה. מיקדה את עיניה בבן לוז ואז ניגשה אל גאולה והניחה את שתי ידיה על ראשה ואמרה כמעט בלחש, "תראו רבותיי הדיינים איזה כתפיים רחבות יש לגברת הזאת."

החיפזון מן השטן 

הרב ברקאי הכריז על הפסקה בישיבת בית הדין והוליך את שני הדיינים לחדר הישיבות הקטן והעמוס בכיסאות הפוכים ששוב אין להם הופכין. 
הוא רצה לסיים כאן ועכשיו את הדיון בהחלטה חד משמעית על ביטול הנישואין. הספיק לשרבט טיוטת החלטה קצרה שהמשפט האחרון שלה היה "הנימוקים ודברי ההסבר יפורסמו בנפרד." אלא שהרב ברקאי לא הוליך שולל את עצמו כי אכן יוכל, בישיבה זאת, לסיים את הדיון ו'לגמור את הדין'. אמנם שעת צהרים כבר חלפה אבל היה די זמן עד רדת הערב. חז"ל הורו כי יש איסור לגמור את הדין בלילה, חוץ מגמר דין של דיני ממונות. ביטול נישואין אף שהוא אמור לבטל את מעשה הקניין של 'שווה פרוטה', קרוב יותר לדיני נפשות מאשר לדיני ממונות.
לאב בית הדין, כצדיק שיודע את נפש בהמתו, לא היה ספק שחבריו חוששים מביטול נישואים, אף על פי כן, בשל נסיבות המקרה, קיווה לשכנע אותם גם בצדקת הביטול וגם בנחיצות לשחרור מהיר מעגינות.
"מה קורה שם?" שאלה גאולה את אורנה תשבי בלכתם לשוטט בסביבה. 
"הרב ברקאי משכנע את חבריו לקבל את בקשתך."
"והוא יצליח לדעתך?"
"חביבתי, בל נשלה את עצמנו. העניין לא ייגמר היום."
"למה?"
"ככה," סתמה ולא יספה.
והיא צדקה.
"החיפזון מן השטן," התקומם הדיין בן לוז ונימק, "יש לשקול את ההחלטה בכובד ראש ולהקדיש לכך זמן ותשומת לב." 
"הרי ביררנו את כל הסוגיה." טען כנגדו אב בית הדין. 
"בירור נוסף רק יועיל וכבר אמרתי שאין להיחפז."
אב בית הדין לא הניח לו לסיים תוך שהשתדל לא להסגיר את תסכולו, "אין כאן כל מעשה שטן. ויסלח לי כבודו אם אומר שלא ראוי שבר אוריין יעלה פתגם מגונה זה בפנינו," הוא ראה את פיו של עמיתו נפער חושף שורת שיניים לבנות, "אולי אינו יודע כי זהו פתגם ערבי עממי שמתאים להשקפת עולם פטליסטית הדוחה הכרעות ומצדיקה בטלה והימנעות מנטילת אחריות. אנחנו מצווים להיות זריזים שמקדימים למצוות, ואין לך מצווה גדולה מהתרת אישה מעגינותה וגם חסד רב בכך וקיום הציווי לפני עיוור לא תיתן מכשול. וכבודו יודע בוודאי עד כמה הקפידו בסנהדרין שלא להתמהמה בדין." 
הרב בן לוז השיב תשובה קצרה: "רק כאשר הדין ברור יש להיחפז ולא לענות את הנדון."
הרב מסעוד הפר את שתיקתו וקם ממקומו ופרש את שתי ידיו כאיש נדהם, "רִיבִּי יחזקאל אין איסור חמור ונורא מאיסור אשת איש, ועל כן עלינו לבדוק ולשאול בעצת גדולים מאתנו ורק אז נוכל להגיע לידי הכרעה." הוא הישיר עיניו לעברו של אב בית הדין וזה ראה בהם איבה, "חלילה לך לדמות אותנו לחכמי ישראל הראשונים כמלאכים. על הסנהדרין שרתה רוח הקודש. ואילו אנחנו עפר ואפר ובטרם נחרוץ את דיננו יש להרבות בתפילה ותחנונים לשופט כל הארץ שיאיר את עינינו ויזכה אותנו עבדיו הקטנים לדון דין לאמתה של תורה. ובמקרה דנן אין לי לומר אלא שכל עכבה לטובה."
פניו של בן לוז אורו, "יישר כוחך. 'כמים הפנים לפנים' כיוון הרב מסעוד לדעת תורה. תקדים עלול להביא לתקלות. מי שינסה להקיש מאתנו על מקרים אחרים יגלה פנים בתורה שלא כהלכה ונמצאנו מחטיאים את הרבים. ועוד הנני מבקש לטעון כי דווקא משום שדורנו זכה לאתחלתא דגאולה וזכינו בחסדי הקדוש ברוך למדינת ישראל הקדושה ולצה"ל הנכבד והקדוש, עלינו להקפיד יותר מאשר בכל דור על כל ניד של הדין לבל נהיה כפויי טובה."
הרב מסעוד כרכם את פניו. מבחינה תיאולוגית היה רחוק מהרב בן לוז כרחוק מזרח ממערב אבל עם המסקנה הסכים ועל כן שתק.
אב בית הדין נאבק ברצונו להטיח ברב בן לוז שהוא מערבב מין בשאינו מינו וכי בית הדין דן במה שלפניו, ואף שכל ישותו התקוממה נגד הרב בן לוז, עדיין דימה שיעלה בידו להעביר אותו אל מחנהו. וכדי לצאת ידי חובת התפקיד הגיב בשלווה, "אין אנו מחדשים מאומה. אין כאן שום תקדים. בקשות לביטול נישואין כבר נידונו בבתי הדין ואף קיבלו את הסכמת בית הדין הגדול כך שאנו משייטים בבטחה על מי מנוחות ואל נמל המבטחים."
"היא הנותנת," ניעור הרב מסעוד משרעפיו, "הבה ונבקש את חוות בית הדין הגדול ובא לציון גואל ואת נפשותינו נציל מן הספק."
"רבי מסעוד לשם כך עלינו קודם לכל להחליט. לחיוב או לשלילה. בוודאי הבנתם שדעתי ברורה לחיוב ואין אני נזקק לאישור בית הדין הגדול. מכל מקום רשאי כבודו לפנות לאחר שנחליט לבית הדין הגדול."
"אבל אני חושש שעדיין אין אנו בשלים לפסק דין," הדיין בן לוז לא הסכים עם אב בית הדין, "בית הדין בחיפה ביטל נישואין משום שהבעל נמצא חולה במחלת נפש קשה ונוראה של סכיזופרניה פרנואידית. אבל הבעל שלפנינו לא חלה במחלה חמורה אלא בהפרעה נפשית. ולמי בימינו אין הפרעה נפשית. ואם אנחנו נקבע כאן תקדים מי זה יתקע לידינו שכל אישה ואישה שתמאס באישה, לא תבוא לבית הדין ותטען טענת: אישי זה מיקח טעות הוא לי." 
ההתייעצות נסתיימה בלא כלום. "תקווה רבה פיעמה בי שנוכל לגמור בו ביום את הדין," אמר ראש ההרכב לחבריו, "אבל אני נעתר לכם. ובכן ניפגש בשבוע הבא ביום חמישי." ובהתחדש הישיבה אמר למבקשות כי ימסור את ההחלטה לא יאוחר מאשר שלושה חודשים מהיום הזה. "הסוגיה, לדעת חבריי, מורכבת ומחייבת בדיקה מדוקדקת ועיון בכל השאלות שהם העלו. החלטת בית הדין תימסר למבקשת ולעורכת הדין תשבי בטלפון ובדואר רשום."
אורנה הבחינה בפניו הנפולות וברעד קל שנלווה לדבריו וחסה עליו כי הבינה מה עבר על אב בית הדין בדיון עם צמד 'החייזרים'. 
"הם לא ממהרים," מלמלה העגונה בכעס עצור ביוצאן מבית הדין, "למה?" 
"כי את לא קרובה של מישהו חשוב," השיבה אורנה, "ככה זה במדינה ובמיוחד אצל הדוסים." היא לא גילתה לה את מה שהיה ברור לה מפניו הזועפות של הרב ברקאי ומידיעה אישית, בעקבות שיחתם, כי אב בית הדין מתקשה לשכנע את שני הדיינים לבטל את הנישואין.
"אין בהם רחמים."
"מערכת דין, יקירתי, חסומה לרגשות." 
על מדרגות הרבנות חיבקה אורנה את גאולה כשאמרה, "הם מוציאים לי את הנשמה."
"הסירי דאגה מלבך, יקירתי," אורנה לא האמינה במה שאמרה, "העניין יסתדר. אני מבטיחה לך. אם לא בטובות אז ברעות."
הרב ברקאי חלף על פניהם ברחוב. והוא ואורנה החליפו מבטים שלשניהם אמרו את הכול.

סחבת 

הדיון שהועיד הרב ברקאי ליום חמישי לא נערך. גם לא בשבוע שלאחר מכן. שני הדיינים התעלמו מאב בית הדין. יום אחד פקעה סבלנותו. כבר עברו יותר משישה שבועות מאז תם הדיון בבקשת ביטול הנישואין. הוא השלים את כתיבת פסק דינו ואולם שני חבריו התחמקו מדיון משולש. הם ידעו מה דעת אב בית הדין והיה ברור להם שהוא יבקש שיצטרפו להחלטתו ולכך מיאנו. ואפילו לא ניסו לדון בינם לבין עצמם במקורות ההלכה. לכן לא התייצבו, באמתלות שונות, לישיבות שהוא זימן.
"טרם הספקתי לקרוא את הפרוטוקול תירץ הרב בן לוז. ואני עסוק בכתיבת פסק דין אחר," הצטדק הרב מסעוד. 
על כן ביקש אב בית הדין מהמזכיר, מיודענו רב שולם סגל, להודיעם כי אם לא יופיעו לישיבה הבאה הוא יתלונן עליהם אצל מנהל בתי הדין הרבניים ומשמעות הדבר מינוי חוקר מיוחד לקראת העמדה לדין משמעתי. 
הרב ברקאי קבע את הישיבה ליום שישי משום שאינו יום עבודה. הפעם הגיעה 'חזית הסירוב' לדיון ואולם לבם בל עמם. לא הסתירו את נרגנותם והחמיצו פנים. הוא פתח את הישיבה, ללא מילות נימוס אלא בדברי תוכחה, "חטאתם בעינוי הדין ועברתם גם על 'לפני עיוור לא תיתן מכשול' ואני רוצה להאמין שלא גרמתם חס ושלום לתקלה לאישה צעירה. ואתם זקוקים לתיקון גדול." הוא המתין שדבריו יחלחלו לתודעתם והתרשם כי לא 
התרשמו.
"ועכשיו לעניין. על פי כמה מן הפוסקים ועל סמך בהחלטות בתי דין בעניינים דומים הכרעתי כי נישואין הללו בטלים ומבוטלים מעיקרא. היא פנויה ומותרת לכל אדם ואפילו לכהן גדול. פסק הדין נמצא בידכם כבר חודש אבל לא השיבותם אותי דבר."
גם הפעם לא הרימו השניים את עיניהם. "אולי לא עיינתם בו," אמר אב בית הדין. "בכל זאת אני מבקש כי תואילו להצטרף לפסק הדין. כי הוא נסמך גם על הכרעת בית הדין הגדול. איני יכול לכוף עליכם את דעתי, ואולם דנתי לאמתה של תורה ודחיית דעתי היא דחיית כל הפוסקים הראשונים ואחרונים."
הוא דיבר אל הקיר. השניים לא השיבו. הוא ניסה להבין את מה שמונע מהם לחבור אליו ונתקף ייאוש. איתרע מזלה של עלובה זאת שגורלה נמסר לשני דיינים חסרי בינה, הרהר, מן המבחר של מוסמכי דין ציוניים בחרו משום מה באיש מקבוצה קטנה וקיצונית בדבקותה בקדושת המדינה. האם באמת ובתמים גדולה טיפשותו של הבן לוז הזה, שאל אב בית הדין את עצמו, שקבלת שוועת המסכנה מביאה לפגיעה כביכול בכלל ישראל? על האיש השני לא עלתה בו תמיהה. הוא אחד מאותם יראי ההוראה שלמרבה הדאבה התרבו בבתי הדין. 
שני הדיינים התבוננו האחד בפני רעהו ושתקו. ושוב היה הרב בן לוז הנחשון בממאנים, "אני חושש שאיני ראוי להחליט על ביטול נישואין. לשם כך על הדיין להיות תלמיד חכם מופלג."
הרב ברקאי כמעט ואמר לו לך לכל הרוחות אבל משל בכעסו, "ובכן אם אינך ראוי אנא הסק את המסקנה המתחייבת. תתפטר מן הדיינות שהרי אין עיסוקינו בהכשרת תרנגולת שמחט נמצאה בקורקבנה אלא בטיב גיטין וקידושין. אם תסרב לדון ולהכריע נמצא אתה מלסטם את קופת המדינה."
הרב בן לוז לא ציפה לתגובה הזאת. אבל בלע באהבה את חרפתו. לא איש כמוהו יברח. עצם אזכור המדינה הניח לו בקעה להתגדר בה. "כבוד אב בית הדין. אין אני גזלן ולא בן גזלן. גם סירוב לקבל החלטה הוא פררוגטיבה של חבר בית הדין. יתר על כן אני משרת בעמדתי את עתיד המדינה ומחזק אותה. לטובתה ולמען עתידה ושלום אזרחיה עלינו להקפיד לבל תצא תקלה מתחת ידינו, שאז הדבר ככפיות טובה כלפי שמיא."
הרב מסעוד ניסה לרצות את אב בית הדין, "אילו בכפיית גט עסקינן הייתי חותם בלא פקפוק על פסק הדין. המשנה בכתובות מתירה לנו את הדבר. אבל כיוון שאין הבעל דנן יכול לומר לנו כתבו וחתמו גט לאשתי, ואין אנחנו מסוגלים לכפות עליו משום מצבו הקשה, כי אז התנאים התקפים לעניין כפיית גט אינם חלים במקרה של ביטול נישואין."
"תמה אני על כבודו שהרי כבר עסקנו בכך במהלך הישיבות. וגם בפסק הדין הדגשתי כי אני נסמך על כל הפוסקים שהורו כי אם מתקבלת טענת מיקח טעות ואין הבעל יכול לגרש את אשתו משום שחייו אינם חיים רשאי בית הדין לבטל את הנישואין כאילו לא היו כלל. תנוח דעתו של עמיתי ויבין כי לא רק מחלת נפש חמורה אלא גם הפרעה נפשית שמשבשת את החיים שקולה לכל אחד מן הפגמים שבמשנה. והם לא נזכרו משום שבימי המשנה לא הייתה מפותחת תורת נפש האדם כפי שהיא עתה. ולאישה עומדת הזכות לטעון מיקח טעות."
"ומי יאמר לנו מעל לכל ספק כי אכן היה כאן מיקח טעות?" התפלפל הרב מסעוד. 
הרב ברקאי התאמץ שלא לצאת מכליו, "אני מבין את אימת הדין שלכם. והרי אנו דנים כאן ממש בדיני נפשות ו'בהררים התלויים בשערה'. אדרבה עיינו בפסק הדין ונחזור ונדון."
כעבור שלושה ימים כינס אב בית הדין את חבריו, "בסופה של הפגישה הקודמת טען כבוד הרב מסעוד כי כל הליקויים המאפשרים כפיית גט אינם עילה לביטול גט. האם כבודו עודנו סבור כך?"
הרב מסעוד ענה כי טרם מצא את האפשרות להקיש בין כפיית גט לבין ביטול נישואין שאז היו חכמים מבטלים את הגט ולא כופים לתת אותו. ועם זאת אמר שהמבקשת רשאית לטעון כי אינה יכולה לדור עם נחש בכפיפה אחת. "אלא שאני מסתפק לגבי יכולתנו המוגבלת לקבל החלטה כזאת. ובייחוד על כוחי שלי." ואולם הוא מוכן להסכים לביטול הגט אם נשיא בית הדין הגדול או מי שייבחר לידו יחתום אף הוא על הביטול.
הרב בן לוז הודה, "הריני חלוק עם עצמי. מצד אחד שורת הרחמים בדין מטה אותי להסכים לביטול הנישואין. ואולם צורכי כלל ישראל עדיפים לאחר ככלות הכול. אם חפצים אנו במדינה יהודית, יש להיזהר מכל נדנוד של ספק."
"יפה טענת ברישא," השיב הרב ברקאי, "באשר לשורת הרחמים, אלא שכבר נאמר לשופט לבל יהדר דל בריבו ואין בסתם רחמים שיקול להתיר אשת איש בלא סיבה. דעתי ודעת פוסקים רבים שהתרת נישואין מחמת מיקח טעות היא שורת הדין לא מצד שורת הרחמים. תורתנו מצווה עלינו להתירה לא מחמת רחמים אלא מעיקר הדין וכשם שאם יש לחלל שבת להצלת נפש מחויבים גדולי ישראל להיות הראשונים בעוסקים במלאכה.
"אכן וזה מה שמפריע לי, הצטדק הרב בן לוז, "אין אני גדול בישראל. קטונתי מכל החסדים."
"עליך להתפטר לאלתר," הרב ברקאי התקרב אליו וכמעט שנגע בו. הרב בן לוז קם ממקומו ואסף את חפציו ופנה לצאת, "כבודו צודק. אשאיר על שולחנו כתב התפטרות ואבקש להעבירו להנהלת בתי הדין." והלך.
"רִיבִּי יחזקאל," הרב מסעוד לחש, "ברשותו אשלח את פסק הדין לנשיא בית הדין העליון ואציג את דעתי. אם יסכים הנשיא לדעתך אסיר את התנגדותי ואתלה באילן גבוה משנינו."
הרב ברקאי יצא מן החדר מובס ומר נפש. כל שאמר בזמנו בכינוס הרבנים קיבל עתה משנה תוקף.
הוא התקשר לאורנה ונאלץ להודות כי לא הצליח לשכנע את ההרכב. וכי יש לצפות לתשובה מבית הדין הגדול. לכאורה כבר אישרו הרבנים הראשיים ביטולי נישואין ובכל זאת הוא חושש. "ייתכן," נאנח, "שהעובדה שאני פסקתי לבטל את הנישואין ואילצתי את הרב בן לוז להתפטר תביא אותם להתנגד. ואף שלפי מה שקבעתי היא בחזקת פנויה. הם לא 
יכירו בכך." 

בכל זאת אישה

האישה ידעה 

הטענות והעלבונות שהטיחה בי רעייתי על שקניתי לי שביתה קבועה מדי בוקר בבית הקפה ושם התמכרתי לארוחות בוקר דשנות לא נפלו על אוזניים ערלות. התבוננתי בעצמי וגיליתי "פנים חדשות במראה." אם החקירה לא התקדמה, הרי שהתקדמה בטני והילכה לפניי. ואז קצתי בלחמניות בחמאה ובריבה ואמרתי חדל לחביתות המטוגנות ולרצועות הגבינה ההולנדית. ולבני מעי אמרתי נוחו לכם מעתה אתקיים על חסה ועגבניות ללא שמן ומלח. 
וכך מיוסר ברעבוני וממתין למני אני נותן את עיניי, במרכז השולחן, במה שאמורים, מעצם מהותם לעשות אותי גל של עצמות, קערת צמחי בר ירוקים מנומרים בעגבניות שרי במגוון גוונים ולצדם בקערה אחרת נחה, לה להכעיס, תלולית של גבינה שאת כל חביבותה השמנונית מיצתה סרכזת. וככל שהארוחות דאז ז"ל העלו את מצב רוחי, הרי עתה ישבתי לי סר וזעף להיאבק בעשבים השוטים שעלו בלחיי, מחוץ להן כמובן, בדרכן לבית הבליעה. 
מה שהחזיר אותי לחיים היה הטלפון הנייד שלי. תנחום היה על הקו. הוא נשמע נרגש. 
"אדוני איך לא הבנתי קודם. לאבא שלי כן היה סיפור עם איזו אישה."
"מה אתה שח?" לבי נפל חלל בקרבי. מני בכל זאת חכם ממני. אבל לא בשל כך נסערתי כי גם בלי האישה הזאת הכרתי בעליונותו. הצטערתי משום שעוד אחד מיראי השם נתפס בקלונו. 
"אישה עם אבא שלך? הרגת אותי. איזה מין אישה?" לבי פרכס.
ותנחום המשיך להתעלל בי, "דווקא צעירה. זה לא לטלפון."
אם הלוויתן הגדול שבים נפל ברשת כסרדין עלוב? הרי אין זה אלא כי קרבו ימי המשיח שאז מובטחים אנו שפני גדול הדור יהיו כפני הכלב. "אנחנו צריכים לדבר," הפצרתי בתנחום. ואז דידה מני על מקלו לבית הקפה ואני הקדמתי בבשורה את שאלת השלום וההתעניינות במצבו. 
תנחום חבר אלינו למחרת. הגיע לפגישה היישר ממשמרת בבית החולים. אני התכנסתי בתוך עצמי. מצפה לפורענות.
"וכיצד נודע הדבר?" שאלתי, "אמא שלך כבר יודעת?"
"אמא שלי ידעה מן הרגע הראשון."
"ספר לסבתא." נפלט מפי.
"אבא סיפר לאמא את כל הסמטוחה." צחקק תנחום.
"אני המום, תחזיק אותי שלא אפול."
"הכול באשמתך," הוא קנטר, "אתה ביקשת ממני לחפור ולהעיר את כל הדובים."
מה שנכון נכון. שלחתי אותו לברר ולנבור במעשי אביו, שנדע במה העסיק עצמו טרם הלך לעולמו. אם תנחום לא היה עושה כמצוותי לא היה הדבר הרע הזה מתגלה. עד מהרה התעשתתי. אין אפוטרופוס לעריות. אין צדיק בארץ אשר לא יחטא וכלל ברזל הוא כי סוף כל גנב לתלייה. לא אני הייתי מי שסיבך את ריבן. אמנם על כל פשעים תכסה האהבה. אבל כבר לימדנו החכם מכל אדם כי סוף דבר הכול נשמע.
למותר לומר שכגודל הפתעתי כך גדול היה שוויון נפשו של מני. "טענתי את זה מיד על ההתחלה. הגברים הם עם מטומטם. אתה זוכר את וענונו? הזכר ידע שאנחנו מחפשים אותו. ואני מתאר לעצמי שגם הוא ראה או שמע על נשים שמפילות בפח כל מיני אידיוטים. ובכל זאת סינדי טמטמה אותו."
"אבל הוא לא היה רב," גוננתי. מני בז למשובתי, "כולם אותו חרא. הרי אתה יודע מתי נופל לנו השכל לתחת." 
תחושה של בושה פקדה אותי. איש אמונים כי יחטא, את כל העדה הוא מחלל. שריבן הסתבך עם אישה זה בדיוק כמו לגלות שהאדמו"ר הקדוש מיוהופיץ היטיב את לבו בסנדוויץ' בייקון ומוצרלה בצהרי יום הכיפורים. 
"אל תהיה ילד," ניחם אותי מני כשראה את פני הנפולות, "לפחות הוא מת כמו גבר."
"מה אתה רוצה להגיד?" תנחום מחה.
"מה ששמעת." 
"אז גם אתה בכלל לא בכיוון." 
מני לא הקשיב. הוא מרח חמאה והערים רגבי טונה על פרוסת לחם מחמצת ולפני שנגס בכבודה הטעימה המשיך להתגרות, "קח את זה כמו גבר ולא כמו ילד. אז אבא שלך היה שובב. בהחלט אנושי. אני מתחיל לכבד אותו." מני הניח את הפרוסה ובידו החלשה זקר את אצבעו כמתגרה. 
"הגזמתם," אמר תנחום, "תיכף אקלקל לכם את החגיגה. אני לא אשם שיש לכם ראש כחול. אבל לפנטז על אבא שלי שלעת זקנה התעסק עם איזה פרגית זה ממש חילול הקודש."
"אתה אמרת."
"אני לא אמרתי. אתם השתלהבתם כמו סוטים זקנים." 
"אז אתה אומר עכשיו," רווח לי. "שלא היה פלירט ולא הטרדה מינית. אז אולי עלילת שווא. ניסיון סחיטה . טעות בזיהוי."
"לא. אבא ביטל החלטה בתיק קשה מאוד. אפילו לא ראה את האישה המסכנה שבתיק ממרחק של קילומטר."
"תהיה לי בריא," גנחתי ואילו מני כעס, "ועכשיו נזכרת? למה נתת לנו לרדוף אחרי הצל."
"חברים", התגונן תנחום, "תשמעו." 
אנחנו לא חברים. אפילו לא הייתי חבר של אבא שלך, חלף בי הרהור מרושע.
"עשיתי מה שביקשתם. דיברתי עם אנשים בבית הדין. הם עוד לא נרגעו מהרצח ולמזלי תפסתי שיחה רצינית עם פקיד שהתפטר, אני מתכוון למנהל הלשכה של ראש אבות בתי הדין, והוא בקיא בפרשה ואפילו דיבר עם אבא שלי פעמים אחדות על המקרה."
"למה מקרה? תגיד אישה."
"בסדר," אמר תנחום, "עגונה מסכנה. אבא שלי פסל את ביטול הנישואין שלה למשוגע שנהיה צמח." 
"אבל אבא שלך אינו נשיא בית הדין, מדוע הוא זה שפסל?" שאלתי. 
"תקשיבו," אמר תנחום, "זה סיפור ארוך."

סודי ביותר

דאגה עזה טלטלה את נפש הראשון לציון. מזכירות בית הדין מסרה לו מעטפה שנשאה את האזהרה 'סודי ביותר. לידי הנשיא יצ"ו בלבד'. הראשון לציון היה אז הנשיא התורן של בית הדין. הוא סלד ממכתבים סודיים. הרבנות הראשית לישראל אינה עוסקת במבצעים סודיים. מעטפה סודית מבשרת רעות. היא לא הראשונה שנשלחה עם אזהרת סודיות, אליו או לעמיתו האשכנזי. בדרך כלל אלה היו כתבי שטנה ועלילות אנונימיות נגד רבנים ודיינים. מקובל היה ברבנות להשמיד את המכתבים, לא לרושמם בספר בדואר הנכנס ולא להשיב עליהם. 
הרב פרם את המעטפה בידיים רועדות. הוא לא הכיר את הכותב אך ידע את ייחוסו. להפתעתו לא זעקה מתוכו השמצה או קבילה, אלא השגה חמורה על פסק דין. פנייה מן הסוג שאין מעבירים תחת השם סודי ביותר. ובכל זאת הרב נתקף חשש, בעיקר בשל הנפשות הפועלות. אין מדובר בערעור, שהרי אותו יש להגיש בגלוי, אלא בבקשת לבחון פסק הדין. זאת בקשה מוזרה אבל בשל חשיבות הנושא אינו יכול להשיב ריקם את פני המשיב.
לכן הוגיע את עצמו וממש התייסר. איך יטפל בנושא? 
הוא חזר וקרא וככל שקרא סגרו עליו חששותיו כקורים של 'אלמנה שחורה'. מצד אחד אולי ההשגה על אותו אב בית דין שכבר עורר את זעמו היא, בחסדי הבורא, הזדמנות שאין להחמיצה. אלא שמצד שני ניעורה בו יראה מפני עימות גלוי. מתוקף תפקידו עליו להיות זהיר ולכלכל בחכמה את צעדיו. הרבנות הראשית היא יעד לא מבוצר, שכל הרשעים מתנכלים לה, כל העיתונאים המושחתים והפוליטיקאים המשחרים לטרף ולאחרונה נוספה עליהם גם משלחת מלאכים רעים בדמות הרבנים קלי הדעת מאמריקה, יחרב ביתם. אם אני אדחה את פסק הדין יאשימו אותי שאני חשוך ושונא נשים ועוד יש סכנה נוראה בר מינן של חילול השם. אבל הרי אי אפשר להחשות. התורה ושמירה על כל פרטיה ודקדוקיה חשובים מכול. איך בכל זאת מתמודדים עם ההשגה, הוא התלבט. מה יהיה? 
יום או יומיים נשא עמו את המכתב בכיסו. ואז נצנץ בו רעיון. 
"אני מבקש לדבר עם רִבִּי רוּבֶן מרקוס השם ישמרהו ויצילהו," אמר למנהל לשכתו. 
"הוא לא נמצא בבניין."
"תשאיר לו הודעה שיבוא אליי." 

צדיק נחלץ 

הדיין מרקוס למד את פסק הדין שהוטל אל פתחו, כמעט בעל כורחו ושלא בטובתו. פסק הדין הטריד אותו ולא נתן לו מנוח. הוא היה אחוז חרדה מעצם הצורך לנסות ולרדת לסוף דעתו של בית הדין האזורי. לכן דקדק בכל מילה ובדק את כל מראי המקומות לוודא שהציטוט מדויק ושאינו חלקי ושאכן ניתן להבין אותו כפי שהבין אב בית הדין או שמא גילה בו פנים שלא כהלכה. וככל שבחן ובדק את השקלא והטריא, את הדעות הראשונות בגמרא ובראשונים ובאחרונים כן גדל פחדו. ועדיין לא השתחרר מן הספקות שעלו בו מיד כאשר ביקש אותו נשיא בית הדין להכניס את ראשו לסוגיה הקשה הזאת. 
"במטותא רִיבִּי רובן השם ישמרך," הפציר בו, "ביקש זאת ממני כבוד הרב מסעוד מנתניה. אבל ימחל לי כבודו, אני עמוס מאוד וגם בעוונות עיניי כבדות. אנא יואיל כבודו לבחון את התיק הזה ולהשיב לו ואפילו אינו חייב להראות לי."
אף שהתיק היה לפי הגדרת הדיין הרב מסעוד תיק בוער כאש, בכל זאת לא היה לבית הדין הרבני הגדול שום עילה לדון בו. רק לבעלי הדין יש רשות לערער עליו. לבית הדין אסור ליזום ערעור על פסק דין שהתקבל בבית דין רבני. על החלטת הרב ברקאי לא הוגש ערעור. הרב מסעוד ביקש חוות דעת אם להצטרף להחלטה או לא. נשיא בית הדין העליון היה מאותם שומרי החותם המשוכנעים כי חדשנות מקומה אולי בצבא ובבתי החולים ולא בבתי הדין. בענייני הלכה יש ללכת בדרך האבות, במסלול שסללו הראשונים והאחרונים ומי אנחנו שנערער עליהם, שהרי אם הראשונים כמלאכים אנו כבני אדם ואם הראשונים כבני אדם אנחנו כחמורים. ומאז שנטבע המטבע המופלא הזה כבר נקפו יובלות ועל כן אין אנו חמורים אלא זבובים שמקשקשים על זנבותיהם של החמורים.
"ריבי, רוּבֶן," אמר הראשון לציון, "לא באתי לקטרג על אב בית הדין דנתניה. אבל אילו אנוכי ישבתי בוועדת המינויים לא הייתי ממנה אותו. אמנם תלמיד חכם גדול ומעורב בדעת עם הבריות, אבל מה? קצת קל דעת. ישמרנו בוראנו מאלה ומעונשם. אולי הוא בסתר מן המזרוחניקים שממשלת הזדון כופה עלינו להכשיל את הרבים. החדשים, לא שיערום אבותינו, לא שימשו כמותנו רבנים גדולים ויראים ועל כן ידם קלה וראשם כבד והם נוהים אחרי כל רוח מצויה. ואולם אל נא יראה בדברים אלה חלילה כאילו ביקשתי לבטל את פסק הדין, אלא רק ישיב לרב מסעוד מה שאפשר להשיב והשם יאיר נתיבו."
האמירה הזאת הבין הדיין מרקוס היא דבר והיפוכו. הראשון לציון אינו רוצה להכניס את ידיו הענוגות לתוך הלהבות. הוא פוחד ממה שיאמרו על כל החלטה שלו. אם יעקור את החלטת אב בית הדין יקומם נגדו את הממשלה, בית המשפט העליון ואת כל יתר הגורמים כפי שנהג לכנות בבוז 'עיר הנידחת' ואם חלילה יאשר את פסק הדין מלבד שירבה ממזרים, אבוי לו מחמת חבריו. אבל איך ישכנע את הנשיא להניח לו?
"בזמן האחרון אין אני בקו הבריאות ומיחושים קפצו עליי," ניסה להציל עצמו מן הפורענות. 
"רופא חולים במרומיו ישלח מזור לכל מדוויך ויגביר חילך," הראשון לציון חמל על ריבי רובן, אבל יותר מכך חס על עצמו. ידע שהוא דוחה אותו בקש אלא שזאת הייתה הדרך היחידה שבה יצליח לשרות עם הפצצה שהוטלה לחיקו. ואם יבטל הרב מרקוס את פסק הדין, הוא עצמו יצא חף וזך. ואם בעוונות יתפתח סקנדל, עדיין ניתן יהיה לכנס את בית הדין ולקיים דיון חוזר.
"הרי כבודו יודע שהנני סומך עליו יותר מאשר כל רב אחר," הראשון לציון מיהר לסיים את השיחה כדי שלא לתת לבן שיחו שהות לסרב. 

והתיק איננו

רחמנות

"בוקר טוב", ענה לי הקול, "מדבר סגל המזכיר. אין כאן אף אחד. הם עוד לא באו."
"בסדר," אמרתי, "אותך חיפשתי. אני מתקשר בעניינה של הגברת עמיאל."
ולמה פניתי אליו? לכאורה אין סיבה לכרוך את הרצח בביטול החלטת הרב ברקאי לבטל את הנישואים; אלא שהמידע שהביא תנחום היה הגילוי היחיד שהגענו אליו בחקירה. האם אנו אוחזים בקצה החוט או שמא בשרוך עלוב? זאת נוכל לדעת אם נמשיך לאחוז בקצה ולהיווכח לאן הוא מוביל אותנו. 
"אדוני, מאז שהתיק הועבר לבית הדין העליון אני מנוע מלמסור פרטים. אבל אגלה לך סוד בתנאי שלא תגלה לאחרים," סגל הטוב ניסה לעזור, "המצב כלל וכלל אינו פשוט. ממש רחמנות על האישה הזאת. אולי בכל זאת יהיה דיון נוסף אבל לא אצלנו."
"אני מחפש אותה. תעזור לי. בעצם לה." 
"לצערי כבר זמן רב שלא היה בינינו קשר, וגם דואר ששלחנו לה חזר עם חותמת כתובת לא ידועה."
"למה התיק הועבר לירושלים?" שאלתי. כמובן שידעתי. אבל גיששתי. הוא ענה לי שאינו יודע מי אני ולמה אני שואל ועדיף שאפנה לבית הדין הגדול בירושלים.
"תודה. זה מה שאעשה," אמרתי, "ואגב מי ייצג אותה?"
"אז כדאי שתדע לך שאני קישרתי אותה עם אורנה תשבי," שלום סגל נשמע לי גאה בעזרתו, מנשימתו בעת שדיבר הסקתי שאינו איש צעיר.
"למה דווקא איתה?" שאלתי כאילו אני יודע מי הפרקליטה, אבל באמת לא שמעתי עליה. מני לימד אותי שכאשר שואלים מקבלים בדרך כלל תשובות וככל שהשואל נשמע יותר בטוח נוטה הנשאל לשתף אתו פעולה. וכאשר מתקבלות תשובות אפשר להסיק מסקנות ולמצוא קצות חוטים. 
"מה, לא שמעת עליה?" שאל.
"בוודאי שמעתי," שיקרתי. 
"אז כדאי שתדע," הבחנתי שהוא שוב משתבח, "שאם חלילה, השם ישמור, תסתבך באיזה פרשה משפטית קשה, כי אז אל אורנה תשבי לך. היא הטופ שבטופ. ממש היהלום שבכתר. משפטנית שמתאימה במיוחד למקרים מסובכים שהדיינים בימינו חוששים לפתור."
"כל הכבוד לך. המקרה של גאולה עמיאל מאוד מסובך ויפה מצדך ששלחת אותה לגברת תשבי," שמתי עצמי מתרגש ומתפעל בהעלם אחד, וזאת כדי לפתח עוד את השיחה עם המזכיר המשועמם.
רבי שלום מצא בהערתי מחמאה לכוח השיפוט שלו, "בדיוק אדוני תפסת את העניין. אז בוודאי אתה יודע שהיא קליבר עצום. אגב, מדוע אתה מתעניין בגברת עמיאל?"
"ידידים שלה ביקשו ממני להעביר לה תעודות אחדות," אמרתי מה שעלה בדעתי באותו רגע.
"אני מקווה שיעלה בידך לאתר אותה. גם אני מחפש אותה. רציתי לומר לה לא להתייאש."
נעימת דבריו תאמה לנוסח הדיבור עם ההטעמות המלעיליות ושרידי האידיש שמייחדים את ניב שפתותיהם של מכריי, בוגרי הישיבות הקדושות. מין דיבור מתנגן כבלימוד הגמרא ומאנפף מחמת שרידי עשן הסיגריות שנזקיהם לא נמוגו. הכרתי את הטיפוסים שגם לאחר שנגמלו מהתמכרותם לניקוטין נותרו קצות שתי האצבעות שצבטו את הסיגריות עד תומן, צהבהבות למראה, וגם בשפם ובזקן נשתמר גונן של הפאפירוסין. 
השיחה עם סגל מנתניה החזירה אותי באחת לימי כעיתונאי. יותר משעניינו אותי האירועים ריתקו אותי האנשים שמעורבים בהם או שמחוללים אותם. אנשים הם המפתח. לכן התאמצתי לחדור למוחם, לגלות את צפונותיהם ולא אחת הצלחתי לעלות על סקופ מרעיש. "כלל ראשון, עיתונות היא אנשים, תביאו שמות של אנשים ועוד מידע על אנשים," לימדנו פעם את העיתונאים הצעירים, "אנשים ולא מעשים הם הלב של הסיפור. אנשים ושמות עושים חדשות." עוד בילדותי השתעשעתי בתחביב המשונה של לנסות ולבנות בראש קלסתרון או בבואה של אנשים שאני אמור להיפגש אתם. רציתי לדעת מה מניע את קרובי המשפחה שלי. עם כל הצניעות אני טוען כי היכולות שלי טובות. אף על פי כן לא היה בי אפילו קורטוב מיכולת הפלאים של מני לפענח צפונות ולחזות נסתרות.
ועל כן אתם מבינים לבטח כי ראשי ומעייני כבר ניתנו לאורנה תשבי. אם היא כזאת 'תותחית' ואם היא עושה חיל למען נשים בפני בתי דין רבניים, היא בהחלט טיפוס כלבבי. ומיד הצבתי אותה ב'מזרח' של נבחרת הנשים הלמדניות הדגולות שעולות עתה ופורחות בערוגות הפמיניזם הדתי. אורנה תשבי היא מן הסתם עוד אחת מן הכוכבות של הציבור הדתי. חברתן החריפה של טוענות רבניות, יועצות הלכה בדיני אישות, מנהיגות רוחניות של קהילות ומרביצות תורה שבעל פה במלכות האולפנות. "לבטח," אמרתי למני, "היא תושבת התנחלות בגוש עציון."
הוא לא הגיב ולכן טרחתי לסבר את אוזניו כי בירושלים ומדרום לה, להוציא את חברון וקריית ארבע, מתחוללת עתה מהפכה דתית של ממש. לא נגד עיקרי הדת, אלא נגד השמרנות והמנהגים שעבר עליהם הכלח. העלייה הגדולה מארה"ב מסייעת למהלך. השילוב בין תורה וחכמה, ההתקרבות בין אקדמאים במדעי הרוח לרבנים ולראשי ישיבות, קידמו את מעמדן של בנות חבורה גדולה של נשים, גדולות בתורה, חכמות, בקיאות בהלכה ובמתרחש בעולם והן משנות את פני הציבור, אף כי מעוררות התנגדות אצל אחרים שאינם מסכימים כי אישה דעתנית היא תתהלל. 
מני לא הסתיר את הבוז שהוא חש כלפיי בשל התפעמותי מאורנה תשבי. "כמו תמיד אתה בונה בראש ארמונות של חול."
ואתם בוודאי כבר יודעים שמני צדק.

הפתעה

המזכיר כעס מאוד, "חוצפה. מי נתן לכם רשות להפריע לי?"
"לא קיבלנו. לקחנו," מני ביקש להרגיז, "אותי לא שוכחים מהר. אני איש מסוכן. וזה," הצביע עליי, "היה החברותא של הנרצח."
"אשריך שזכית."
"המשפחה של הרב אינה שבעת רצון מהקצב האטי של החקירה. ואנחנו רוצים לדעת את האמת. לכן באנו עכשיו." 
באמת היינו צריכים לדבר עם הפרקליטה אבל אורנה תשבי שהתה בחו"ל. ועל כן כדי שלא נדרוך במקום החלטנו לחזור אל רב שמחה בהנחה שאם נפחיד אותו נצליח לשים את ידינו על התיק מבית הדין בנתניה. אולי שם נמצא פרטים מזהים של הגברת. תיק של דיון בענייני משפחה הוא תיק סגור. ורק בית המשפט או בית הדין מוסמכים לאשר למי שאינו צד לעיין בו. אפילו פקידי השומה, שטענו כי תיקים חסויים ילמדו אותם דבר או שניים על רכושם או הכנסותיהם של בני הזוג, לא קיבלו רשות לכך. והתיקים נותרו גנוזים בארכיונים כאבן שאין לה הופכין. שלא כתיקי משפט שמבערים אותם לעתים קצובות, את תיקי המשפחה גונזים לצמיתות.
הפעם התלוויתי למני לבית הרבנות. הוא תכנן הפתעה. לבוא בפתע פתאום אל הלשכה. 
"אנחנו נפחיד אותו, סמוך עליי." מני נסמך על ההליכון ואני מדדה אחריו נכנסנו ללשכתו של שמחה בונים כשהוא דיבר בטלפון.
"מה, מה זה צוריך להיות?" אולי בשל השיחה בטלפון שניהל באידיש או משום שהפתענו אותו הוא ענה לנו בהברה האשכנזית, שכידוע הוגה ת' שאינה דגושה כסמך, מקפידה על הבדל בין צירה לסגול. קמץ כחולם וחולם כאילו כתובה י לאחר הו' כמו אוי. 
"קודם כול אומרים שלום," מני התאנה למזכיר.
ואף אני התגריתי בו, "דרך ארץ, רב שמחה, קדמה לתורה."
"מה אתם רויצים?"
"לגלות מה שאתה מסתיר."
"אני לא הכתובת," קומתו כאילו שחה הוא נופף בידו, "גם אני קרבן". עכשיו תלכו מכאן. אני מאוד עסוק." 
"רואים, רואים," לגלג מני, "אז תואיל להתפנות אלינו."
"אנוכי תובע שתעזבו אותי."
"ואם לא?" מני התקרב אליו וחייך חיוך עקום. 
"אזי אקרא לסדרנים."
"מצוין. תזעיק אותם. ואנחנו נדבר עם העיתונות," יצק מני שמן על המדורה.
שמחה בונם ריכך קמעא את קולו, "אני באמס לא מבין מה אתם רויצים ממני."
"השאלה ראשונה היא איפה גאולה עמיאל?" אמרתי בקול צרחני.
"השומר הפילגשים אנוכי?" שמחה בונם ניסה להתחכם.
"אני יודע שאתה יודע."
"אני?"
"כן."
"בכלל לא."
ניסיתי להבקיע אליו, "אתה הודעת לבית הדין בנתניה שהגברת אסורה לאיש." 
"זה לא אני. לרב ברקאי הודיעו מהלשכה של ראש אבות בתי הדין."
"ואתה? אמרת בטח תהלים או עשית לה מי שבירך," התפרעתי.
"אני העברתי את התיק."
"לאן?" שאלתי
"לבית הדין בפתח תקווה."
"תודה רבה. אנחנו נגיש בקשה לבית המשפט להתיר לנו לעיין בתיק."
"מה פתאום?"
"כי לדעתנו נמצא בו הסבר לרצח," מני זקר אצבע כמאשים. 
הרב ־המזכיר־הנהג נראה המום. החוויר. לגם מן המים ואמר: "אז שתדעו לכם שהתיק כבר לא בפתח תקווה."
"למה?"
"כי היא לא באה לבית הדין ולא הצלחנו למצוא אותה."
"ואתם לא ראיתם חובה לעצמכם להשלים את הטיפול בתיק?"
דימיתי את גלגלי מוחו של המזכיר נעים במאמץ למצוא תשובה כהלכה ואז השתנה הקול וכאילו ירדה לו אבן מן הלב, "אין זה מתפקידו של בית דין לחפש את מי שכנראה ויתר על דיון חוזר."
"אבל בכל זאת מדובר בעגונה?"
"אולי הפרקליטה יודעת. לי יש הרבה עבודה. אם אני יעקוב אחרי כל גברת שבאה לבתי הדין עוד יאשימו אותי השם ירחם בהטרדה. היום אנחנו נדרשים לכפל זהירות. אתה מבין? השונאים שלנו יעשו הכול לעשות אותנו לצחוק."
"איפה התיק?"
"סגור אצלנו בארכיון הראשי."
"מי הורה לגנוז אותו?" שאל מני.
"תגיד לי אדוני, אתה באת לחקור אותי."
"אלא את מי?" התגרה מני, "את המזכירה שלך? אותה אני משאיר לך."
מבעד לזקן העבות ניתן להבחין כי פרצופו האדים. מני לא הרפה, "אנחנו יודעים שאתה מסתיר מאתנו ומן המשטרה מידע."
מקצת עורו שלא נחבא בסבך שיער הזקן נעשה לבן ועיניו נפערו במין בעתה. שמעתי את הנשימה המואצת שלו אבל הוא התאושש, "הכול שטוסים. אני ניצלתי ממיתה משונה רק בגלל חסדו של ריבונו של עולם."
ההתחכמויות של המזכיר הכעיסו את מני. "ובכל זאת למה לא השארתם את התיק בפתח תקווה? הרי היא תחזור יום אחד."
"היא כבר לא תבוא."
"מאיפה אתה יודע?" 
"כי... כי אם זה היה חשוב... לה. לא הייתה מתעכבת וממהרת לבית הדין."
"אתה חושב שקרה לה משהו?"
"אני לא מתעניין בנשים זרות."
כאן נפלט מפי, "גם באשתך אינך מתעניין."
"שתתבייש לך מחוצף שכמוך."
עזבנו אותו לנפשו. ומני קבע, "משהו רע קרה לה לגאולה עמיאל. המזכיר יודע על כך. אילו אני איש משטרה הייתי עוצר אותו על המקום."

סבא מהבונד

אורנה תשבי חזרה ארצה. כפי שכבר סיפרתי ציפיתי לפגוש עוד אחת מן הנשים הדתיות החדשות, אלא שאורנה תשבי הייתה כמובן מודל שונה לחלוטין. כמו כל זכר מזדקן שדעתו משתבשת עליו קמעא כשהוא פוגש אישה נאה וצעירה ממנו, גם אני במקום להתחיל מיד בגאולה עמיאל, "התחלתי" אתה. תודו שאין בכך כל רבותא לנוכח גברת גבוהת קומה, ערמונית שיער וחומת עיניים בשנות הארבעים. ארוזה במכנסי ג'ינס יקרים ובחולצה טי, נטולת כתובות, איורים ושרוולים.
"את מופיעה גם בבתי דין רבניים?" הייתה שאלתי הראשונה, טיפשית לא כן? 
"בכיף," ענתה לי.
"אבל לא רואים עלייך."
"אבל עליך רואים מיד שאתה לא חכם גדול," כמה שהיא צדקה, הרי ידעתי שהיא אימת דיינים. כדי להיחלץ איך שהוא שאלתי, "ואיך הם מתייחסים להופעה שלך?" נזהרתי שלא לפרוט את שאלתי לפרטים שמא אמצא בעיניה לוקה בהטרדה מינית. 
"אני משתדלת לא למתוח את החבל יותר מדי. אני מכבדת את המקום. אני מקווה שאתה זוכר את האמרה שבתלמוד 'לא מקומו של האדם מכבדו, אלא האדם מכבד את מקומו'."
לפני שהלכתי אליה ערכתי מחקר קטן. מצאתי כתוב שהיא גם מומחית לדיני חברות. הצלחותיה המשפטיות בחילוץ נישומים שפקיד השומה מתעלל בהם הכעיסו את הפרקליטות ואת מחלקת המודיעין של מס ההכנסה. 
"ובכל זאת מה הביא אותך להופיע כטוענת בבתי דין רבניים?"
"זאת שאלה מצוינת," הגברת טפחה על שכמי, "אתה מתקדם. נו תנחש."
"הסבא שלך היה רב," קנטרתי. בידוע שבסבא כזה מתכבדים בדיעבד כל 'אוכלי השפנים ובועלי הנידות' כפי שהגדירם רב חשוב. ועל סמך זכות אבות זאת הם נשבעים שאינם עוכרי ישראל וכי הם יהודים טובים לא פחות מהדוסים.
"אל תעליב אותו," התריסה, "הוא היה בונדיסט." 
"אז למה?"
"תתפלא. הייתי פעם צעירה ואפילו קצת טיפשה. התאהבתי במרצה למשפט עברי. הוא היה נשוי. אבל בזמני באוניברסיטה, לפני הפוליטיקלי קורקט והפחד מהטרדות מיניות והגזרות נגד ייחוד פרופסורים עם סטודנטיות, זה היה דווקא מקובל. וחשבתי להשיג אותו אם ארשם לתואר שני במשפט עברי ואתקרב אליו."
"והתקרבת?"
"למשפט העברי כן. אבל למזלו לא למרצה." 
"למה למזלו?"
"אני לא חושבת שהתכנסנו כאן כדי לחטט בעבר שלי."
"סליחה. מה דעתך על בתי הדין שממררים את החיים לנשים?" 
"אתה צודק. הרבנים והדיינים הם נמושות. אני טוענת שנושאי ההלכה איבדו את האנושיות והחמלה."
"את בוודאי מעוררת אנטגוניזם בבתי הדין." 
"לפעמים אני מתגרה בהם ונהנית להוכיח להם שאני שולטת במקורות לא פחות מהם," היא נשמעה לי יהירה שלא לצורך.
"אבל כך את גורמת נזק למי שאת מייצגת. שופטים ודיינים אוהבים, תסלחי לי על הביטוי, שמלקקים להם."
"לפעמים כן ולפעמים לא. הם יודעים שאני יודעת איך להגיע לבית הדין הגדול או לבג"ץ ובשעת הצורך גם לעורר מדנים בתקשורת."
ביטחונה העצמי של הגברת תשבי וקריאת התיגר שלה על ההלכה הפכה אותי לפרקליט השטן. "קשה לי לקבל את טענותיך. הרי אינך חיה לפי השולחן ערוך ולפי הפוסקים האחרים, אז איך את יכולה לטעון כי את מכירה את ההלכה ואפילו מבינה אותה?"
אורנה בזה לי, "אתה יותר טיפש אפילו מכפי שאתה נראה. וגם הוא לא כל כך אי־אי־אי. בוודאי שמעת את הסיפור על פרופסור לאתיקה ששאלו אותו אם הוא חי על פי עקרונות המוסר שהוא מלמד ותשובתו הייתה: למה? מה הקשר? האם פרופסור למתמטיקה צריך להיות משולש? אבל ברצינות, גדולי המומחים בעולם למשפט ולדין המוסלמי אינם מוסלמים ורבים מהם יהודים. הפרופסור פלוסר בירושלים היה מומחה עצום לנצרות ואפילו מהוותיקן התייעצו אתו. והוא בכלל היה, אם איני טועה, שומר מצוות. אז מה לך כי תלין עליי?" אפילו שפת הדיבור שלה הייתה עשירה בזיקה למקורות.
"היום המצב באמת רע," נאנחתי. הערצתי את האישה שדימתה שהיא יכולה לגרד בציפורניה את החזזית שעלתה בראשי הדיינים.
"אתה יודע מה באמת מרתק אותי?" אורנה תשבי לא המתינה לתשובה ופרסה את משנתה: "חקרתי את השווה והשונה בין הפוסקים לבין החשיבה המשפטית המודרנית. הפילוסופיה של המשפט העברי והתשתית התיאולוגית, לא עניינו אותי במיוחד אבל המפגש עם ספרות הפוסקים ובמיוחד ספרות השאלות והתשובות, שאני מקווה שאתה יודע שפרופסור יעקב כ"ץ הפך אותם לספרי יסוד בהיסטוריה החברתית של הקהילות בימי הביניים ובעת החדשה. 
רק לאחר ההקדמה הזאת דיברנו על גאולה עמיאל ועל בית הדין ועל המצב שנוצר. קיבלתי סקירה מלאה על ישיבות בתי הדין. על המחלוקת בתוך בית הדין. על פנייתו של הרב מסעוד לנשיא בית הדין הרבני הגדול. על החלטתו של הרב מרקוס שלא להתיר לרב מסעוד להצטרף לפסק דינו של הרב ברקאי, על הודעה לבית הדין לנתניה להעביר את התיק לבית הדין בפתח תקווה לדיון חוזר, כאשר המשמעות הייתה ברורה. גאולה קיבלה את ההחלטה באופן הקשה ביותר. ומאז לא ראתה אותה יותר. ולא הייתה שום אפשרות לאתר אותה.
"ולא ניסית לפרסם בעיתונות? הם אוהבים שערוריות."
"לא. הצדקת האומללה השביעה אותי לא לעשות שום מהלך שיש בו משום חילול השם."
"יש לך מושג היכן ניתן לחפש אותה?"
"לדאבוני לא. היא לא גילתה מאומה על חייה שמקודם. ובחיפושי אחריה לא גיליתי שום אישה בשם הזה שתואמת את המקרה."
"ממש תעלומה," סיכמתי.
"זאת המילה."
ביקשתי שאם תמצא ברשומות שלה או שתיזכר בפרט כלשהו על עברה של גאולה עמיאל, שתמהר להודיע לי.

פתרון 

זיהוי

יוכבד גרינשטיין חזרה מחדר הרחצה, אם אדייק כי אז ראוי שאספר לכם כי קודם נסה על נפשה. וכשחזרה ניכר בה שבכתה. ובאמת שמעתי מים זורמים. עיניה היו אדומות וגם גרפה את חוטמה חזור וגרוף. פניה עצובות, במצחה הצטיירו קמטים כמי שמחוש קשה בראש מענה אותו. אפילו אני שלפני שעה קלה פגשתיה לראשונה הבחנתי בכך. פרצופה אמר מבוכה.
נכנסתי לבניין הדירות כדי לנסות ולגלות בעזרת הגברת גרינשטיין את פשר היעלמותה של גאולה עמיאל העגונה והענוגה. מצאתי בניין טיפוסי לבני ברק. טלאי על גבי טלאי וחבורה על כוויה. תריסולים שברו את קוויו השבורים ממילא והכביסה המתנופפת בין החלונות הוסיפו קורטוב של צבע. את השם גרינשטיין קיבלנו מאורנה תשבי. כבר סיפרתי שביקשתי שתבדוק ברשומות שלה תפשפש בזיכרונה אחרי פרטים שנעלמו מזיכרונה ולא הופיעו במסמכים. כעבור שלושה ימים טלפנה אורנה. באחת התרשומות שלה מצאה שם של מורה מבני ברק, גברת גרינשטיין, שלקוחתה הזכירה כידידה. 
בירור באגף החינוך העירוני ובכמה בתי ספר לבנות ב'עיר התורה והחסידות' השלים את הפרטים: יוכבד גיטה גרינשטיין מנהלת בית ספר לבנות. גרה ברחוב טבריה.
"אמת," אמרה בשיחת הטלפון, "אני מכירה אותה בשם ליהי פריגן אבל אין לי ספק שאותה אתה מבקש."
"לפי מה?" 
"היא נעלמה גם ממני."
התקשרתי למני לבשר לו על הגילוי. הוא ביקש שאסע לבני ברק לבדי. חולשה תקפה אותו לפתע ועליו להתייעץ עם הרופא.
נסעתי לבני ברק, לבדי. 
הגברת עקבה אחרי סיפורי. אבל כשהגעתי לסוגיית 'האישה נקנית' וגוללתי את נישואיה האומללים וכל פרשת בקשת הגט וביטול הנישואין, הליטה באגרופים קפוצים את עיניה וגנחה, "אוי ואבוי. נורא. אני לא מאמינה." קולה רעד, "אבל אשמה אני. בגללי הכול קרה." ובעוד היא מתייסרת במוסר כליות פתאומי העבירה נתח נכבד מן האשמה על ליהי פריגן היא אותה גברת גאולה עמיאל. 
"הזהרתי אותה. והיא לא שמעה בקולי," ניכר מדבריה שמלבד שיגון עמוק אחז בה ביקשה, אפילו מבלי דעת, לטהר עצמה. היא אמנם פתחה לה את השער. אבל ליהי עלתה על הנתיב המסוכן ולא בחרה בדרך המלך הבטוחה. 
שאלתי אם שמרה על קשר כל שהוא.
היא לא שמעה ממנה כבר זמן רב. מאז נעלמה קיבלה ממנה מכתב אחד. "וזהו.
ייתכן שנסעה לחו"ל. ואולי היא מסתתרת." 
"ושמא והלוואי ואתבדה היא מתה," הכבדתי על מצפונה.
"רק זה לא. אני לא מאמינה. כזאת יפה ומקסימה. ממש מושלמת. אני מקווה שיום יבוא והיא תשוב אלינו בשמחה. אל לנו להתייאש. אבל השם ירחם. מה שאנחנו שומעים היום." ואז בכתה והפעם בגלוי.
חיכיתי שתתאושש כדי לבקש ממנה לספר לי על הצעירה. 
"השם האמתי שלה ליהי פריגן," אמרה הגברת גרינשטיין, "הייתה דוגמנית ובחרה לעבור לעולם אחר ולהיות שחקנית טלוויזיה או קולנוע. וכך הכירה אותי. היה עליה לגלם כלה חרדית בליל כלולותיה והיא מצאה דווקא אותי ללמוד איך אנחנו מתנהגות."
"אני לא מבין למה שיתפת אתה פעולה? ועוד בשביל הטלוויזיה שאת מחנכת שאין להסתכל בה אפילו הסתכלות חטופה." זאת הייתה שאלה מרושעת. זריתי מלח על פצעיה. הרי היא אשמה בכל מה שקרה. אילו לא קירבה את הכוכבנית הסקרנית, הרהרתי. אבל בחיים אין אילו.
"אתה צודק," ענתה, "והתשובה היא שאין לי תשובה, אלא רק שכך רצה הקדוש ברוך הוא. כבר מההתחלה הבנתי שהיא לא 'מתחזקת'. אצל תינוקות שנשבו ויום אחד תרות אחרי נתיב של התקרבות לדת, אפשר להבחין בקול שלהן נימה של היסוס ואפילו שמינית שבשמינית של יראה שמא יידחו אותן. אנחנו חשות בחוש את המשבר או את הלבטים של מבקשי הדרך. אני כבר עשרים שנה מורה של בנות ואני יודעת לאבחן בחורות. ליהי הייתה משועשעת משהו ובכל זאת נעניתי לה וגם הוספתי כי אשמח להכיר אותה, שכך מקובלנו בארגון 'אחיות לדבר מצווה' לא לדחות שום נפש מישראל."
החולצה הכחולה עם השרוולים הארוכים והצווארון חוסם הצוואר, חצאית בגזרת מידי ונעלי הסירה השטוחות והמאובקות, וגם קולה הצרוד, העברית המצוחצחת שאין בה שמץ של סלנג או ביטויים שבאופנה, תאמו כתאומים סיאמיים לקווי המתאר של מחנכת ומנהלת של בית ספר חרדי לבנות.
נחתתי בביתה עוד טרם שהחליפה את שלמותיה. כשקידמה אותי ליד הדלת בשלום זהיר והנחתה אותי אל המטבח, לא הציגה את עצמה. הרי אני פניתי אליה, "חזרתי עכשיו מבית הספר אז תסלח לי שאני מקבלת אותך במטבח. כרגע הוא החדר המסודר ביותר בבית."
בזמן ששטפה את פניה התרתי לעצמי לקום ולתור בעיניי את  הבית מתוכו. מן החלון מבעד לווילון לבנבן נשקפה חצר פנימית של בניין שכן הדבוק באין אונס לבניין שלישי. הסלון היה תאומם הזהה  של אלפי או רבבות חדרים בבתים של יראים ושלמים בערי הקודש  ובשכונות החרדיות בארץ. ארון ספרים גדול, מצופה פורמייקה בוהקת, דלתות זכוכית שמגוננות מאבק, ובו ספרים רבים. מהקיר התבוננו בי רבנים וגם איש זקן ונער לומדים לאור עששית. בקרן החדר השתופף  ארון כלים קטן ממדים. בברוקלין שמו בישראל צ'יינה קלאזט (China closet) ובו נהוג לדקור את עיני המבקרים בכלי שולחן מחרסינה סינית מעשה חושב ולפחות ב'סרוויס' אחד, או במה ששרדו ממנו מאז חתונת הזוג, ובגביעי כסף גדולים שמוקפים בגביעים זעירים, ב'הדסים' היינו מגדלי בשמים, בקופסאות לאתרוג, וכן בסיוע צמוד של בקבוק ליקר סגלגל. לא הצלחתי לערוך רשימת מצאי לארון הכלים הזה של הגרינשטיינים, משום ששמעתי דלת נעה על ציריה וכבר שבתי למקומי על הכיסא.
דחיתי את ההצעה כי תגיש לי קפה. הגברת הייתה עייפה לאחר יום לימודים ארוך. הקפידה שאבוא לביתה רק אחרי שהילדים יחזרו הביתה מתלמודם, כדי שלא אחטא בייחוד עם אישה. תיארתי לעצמי שהעדיפה להשליך מעל לראש את הפאה הכבדה ולהמיר אותה בצעיף קל, לחלוץ את הנעליים השטוחות מעל רגליה ואת גרבי הניילון ואולי אפילו להשתחרר מן המדים הלוחצים ולטמון עצמה כמנהג נשות בני ברק האלגנטיות בחלוק קטיפה. אבל נוֹבְּלֶס אוֹבְּלִיז בגללי נותרה בבגדי המחנכת. 
"אז אולי מים קרים?"
"תודה. בשמחה."
"אני מתגעגעת אליה," התוודתה. "ליהי התיישבה לי ללב. עכשיו אני לא יודעת אם מותר לי להיות גאה על כך שעמדתי ליד ערשה בהיוולדה מחדש." 

קנאה

"האם היא האישה החילונית הראשונה שאת הכרת?" שאלתי.
"אם אתה מתכוון להיכרות עמוקה, התשובה היא כן." בת שיחי נשמה עמוקות. "ליהי היא האדם החילוני הראשון שהתוודעתי אליו באופן אמתי. קודם היה לי קשר עם חוזרים בתשובה. תמיד העסיקה אותי השאלה מדוע דווקא אולי יותר מכל קבוצה חילונית אחרת, אמנים, שחקנים, זמרים ואפילו דוגמניות, חוזרים בתשובה, ושאלתי את השאלה הזאת את ליהי והיא ענתה שזאת תופעה של התמכרות כמו לסמים. "את", אמרה לי, "אינך מסוגלת להבין."
"את חיה חיים משעממים. לא היו לך רומנים ולא השתכרת ולא הרווחת אלפי דולרים כמו שאני השתכרתי כדוגמנית של חזיות ותחתונים. בחיים שלך, ותסלחי על החוצפה, לא הסתובבת ערומה בבית, אפילו לא עם תחתוני סבתא." בנקודה הזאת, כאשר הגברת גרינשטיין שחזרה את הוויכוח עם ליהי, האדימו פניה והיא פנתה אליי והצטדקה, "תסלח לי על הביטויים האלה. גם אני כנראה התקלקלתי."
יוכבד לא נעלבה ממה שהטיחה בה השחקנית, אבל החזירה מלחמה, "אז למה את לא מתקרבת לדת?"
"הצחקת אותי. אני עוד לא מיציתי את עצמי. עוד לא הגעתי לצמרת. עזבתי את הדוגמנות כי נמאס לי ומשום שאני אוהבת שינויים. ועכשיו אני מתחילה אחלה קריירה של שחקנית קולנוע וטלוויזיה."
בתחילה הגברת גרינשטיין כעסה עליה. 
"אחר כך סלחתי לה. היא הייתה כל כך שונה ממני. ואם לא תצטט אותי," אמרה לי במפתיע, "ליהי פתחה לי קצת את העיניים. ואפילו לרגע קינאתי בה."
יוכבד נבהלה ממה שאמרה וניסתה לתקן את המעוות. "אולי המילה קנאה חזקה מדי. הרי איך אפשר לקנא באישה כזאת. אני רואה שאתה חובש כיפה סרוגה, אז אולי תבין מה שבבני ברק אין מבינים. למה בכל זאת השוויתי בין החיים שלנו לבין החיים שלה ושל החברים שלה. אתה בוודאי מבין למה שאני מתכוונת, הנהנתי בראשי, ואף כי לא ירדתי לסוף דעתה, הופתעתי מן הכנות העצובה שבדבריה. 
"אבל הקנאה היא לפעמים דו צדדית," קולה של יוכבד גיטה התגבר על הדכדוך ואמרה לי, "זה קצת מוזר. מפני שבעוד אני נלחמת עם נפשי ומנסה לשכנע את עצמי שהם חיים בחטא, מבזבזים את הזמן על הבלים, מנהלים אורח חיים פרוע ובלתי מוסרי, היא התחילה לקנא בי. לא מיד. לא בבת אחת. אלא בהדרגה. ואני חושבת שהיו לכך שני גורמים. האחד, כעס על סצנה גסה שהיא שותפה בה אף על פי שבגללה זכתה לקידום, בכל זאת העלבון אכל אותה מבפנים, והשני הוא ארוחת ליל שבת בביתנו. וזה למרות שלדבריה ניסתה להתחסן נגדה."
"ואם אני מבין נכון אין לה קשר עם אמא שלה, ואולי היא בכלל חיפשה חום אימהי?" תרמתי לתרגיל הפסיכולוגי לחדור לנשמתו של אדם שלא בפניו, "כך שהיא נאחזה אולי בתת ההכרה שלה בקרבה ובתמיכה של משפחה טובה."
"מעניין," סיכמה יוכבד. 
סיפרתי לגברת גרינשטיין על פסיכולוג שטוען ששחקנים וזמרים הם אנשים שנשלטים בידי רגשותיהם, שאם לא כן איך יצליחו לגלם דמויות שונות, להזדהות אתן הזדהות גמורה ולהתאים את עצמם לגחמותיהן. לא המוח מכוון אותם אלא מה שנקרא הלב, או הבטן או אצל הנשים הרחם. ולפעמים קורה שהאמנים מבינים שהקריירה שלהם אינה אלא תעתוע חולף שאין לו קיום בפני עצמו. ועל כן הם רוצים לעבור שינוי רדיקלי. הסבר אחר ששמעתי הוא שאמנים הם אנשים שאין להם אלוהים. הם חיים בספירה שאלוהים לא היה שם מעולם, אלא אם כן הוא ממלא תפקיד במחזה או 'יוצא מן המכונה' וכידוע מן השחקן דורשים הזדהות טוטאלית עם הדמות. לעומתם סופרים ומחזאים אינם חוזרים בתשובה. הם יוצרים וממציאים את הדמויות לפי השקפתם ואינם מושפעים מהם. ויותר מכך. אין הם נהנים מהנאות החיים של השחקנים והאמנים. רובם עניים ורק יחידי סגולה מתעשרים ונהיים סלבריטאים. 
זאת הייתה הרצאה ארוכה. נשמתי בכבדות.
היא פטרה אותי במילה אחת, "תודה," וחזרה לסיפורה של ליהי, "מכל מקום, את נקודת ההתחלה במה שעבר עליה אני ממקמת בביקור שלה אצלנו בליל שבת." 
לא השתכנעתי. ברור לי מדוע יוכבד רוצה להאמין כי זאת הייתה נקודת ארכימדס של ליהי שהניפה אותה תנופה עצומה לעולם אחר. דעתי היא שאי אפשר להבין תהפוכות הנפש. חזרה בתשובה היא תהליך שמשמשים בו בערבוביה גורמים שונים כמו משבר, חוסר סיפוק בחיים, אכזבה, נטייה למיסטיקה, הכרה שאין מקריות בחיים וגם השפעה חיצונית ועדיין היא תעלומה.
ולכן אמרתי כי לדעתי התשובה החכמה ביותר לשאלה למה חוזרים בתשובה היא "ככה!"
קראתי מה שכתבו חוזרים בתשובה רבים ואפילו הם לא הצליחו להבין את מה שהתחולל בנפשם. הנפש מורכבת ומסובכת מכדי לתת תשובה ל'תשובה'. הם חזרו בתשובה וזהו. סוף פסוק אחד וראשיתה של פרשה חדשה שיש ואף היא אינה אלא עוד שלב בתהפוכות הנפש.
"אודה לך," ביקשתי, "אם תשתפי אותי בחוויות מסעודת השבת שלה בביתכם."
"בהחלט. אבל קודם אני רוצה לדעת מה הקשר שלך לעניין הזה? ועכשיו אני מצטערת שלא שאלתי זאת קודם לכן."
"זה קצת מסובך. הכול התחיל כאשר בנו של רב שנרצח ביקש ממני לגלות מדוע אביו נרצח. את בוודאי שמעת על הדיין הרב ראובן מרקוס מבית הדין הגדול?"
"הרצח שלו עשה רושם נורא ואיום," יוכבד נרעשה, "הרב מרקוס היה חבר לכיתה של חמי. הרב אליקים גרינשטיין, מי שהיה הרב של החרדים בקייפטאון וכשיצא לפנסיה חזר לארץ."
עכשיו היה תורי להתפלא, "איזה עולם קטן. אליוקימל הצדיק כינה אותו ראש הישיבה רב ייִדְל. הוא ואני וריבן. שלושה בסירה אחת וכל אחד הפליג ליעד שונה."
"אתה? אני לא מאמינה!"
"ועוד איך." הודיתי באשמה, "ולכן ביקש ממני בנו לעזור."
"אבל איך משתרבבת ליהי לכאן?"
"סיפרתי לך שבית הדין הגדול ביטל החלטה של בית הדין בנתניה להתיר אותה בשל נישואי מיקח טעות. ומי שקבע את הביטול, או ליתר דיוק מנע את האישור היה ריבן מרקוס, החבר המשותף שלי ושל השווער שלך." 
"אני לא מאמינה," אמרה יוכבד, "אני ממש לא מאמינה."
"עובדה."
"המציאות מופרעת יותר מאשר כל דמיון," יוכבד הסיקה מסקנה הגיונית בעליל ואני החזרתי אותה לסיפור השבת.

ברכת הבנים

"אין מילים בפי להודות לך על החוויה המרגשת שהענקת לי בליל שבת בביתך ועם משפחתך הנפלאה," פתחה ליהי את מכתבה ליוכבד, "לא טלפנתי אלייך כי הרגשתי שאני עלולה להסתבך בכל מיני אמירות דביליות. ובאמת רציתי לכתוב לך כבר מיד באותה שבת אבל החלטתי להמתין קצת כדי לבחון מה עשתה לי סעודת ליל השבת בביתכם עם כל המנהגים והשירים, וכמובן האוכל היהודי המה זה טעים."
לא מיד ולא בנקל ניאותה ליהי לסעוד סעודת ליל שבת בבית משפחת גרינשטיין.
"היא התלבטה," נזכרה המארחת, "טענה שזה טריק של ציידי נשמות. ושהיא לא יכולה להישאר אצלנו עד צאת השבת. אמרתי לה שהיא תקבל שחרור מיד אחרי ברכת המזון. ואז היא אמרה שהיא גרה רחוק. מה שנכון נכון. ולכן היא תצטרך לבוא ולחזור במכונית שלה. אמרתי לה והסתמכתי על ההיתר של רבנים שמותר להזמין מחללי שבת בתקווה שאור השבת יפקח את עיניהם. אמרתי לה שאני לא מתערבת בחייה הפרטיים ולא אומרת לה אם לבוא ברגל או לנסוע. עכשיו אחרי מה שקרה, כנראה בכל זאת אני אצטרך לתת על כך את הדין."
גברת גרינשטיין יצאה מהחדר וחזרה עם אוגדן והוציאה ממנו מכתב.
"כדי שתאמין לי שהסעודה הייתה אירוע רב משמעות בחייה שהזיזה את עולמה. אני מבקשת שתקרא את המכתב."
קראתי. ואת השורות הראשונות של המכתב כבר קראתם. והנה ההמשך: 
יוכבד יקירה
"עכשיו אני רוצה שתדעי שבליל שבת האחרון הדלקתי נרות שבת. אני אמנם לא יודעת איזה ברכה אומרים במקרה כזה. אבל כשהתבוננתי בלהבות של הנרות נהייתה לי פתאום הרגשה טובה. אל תשאלי מה עשיתי אחר כך והיכן ביליתי, אבל אני מתכוונת להדליק נרות גם בשבת הבאה. לא סיפרתי על כך לחברים שלי כי הם בוודאי יחשבו שאני מתחרפנת.
אני רוצה שתדעי שבמהלך הארוחה עלו בי כמה הרהורים על האישיות שלי. אתם נראיתם לי ואני מקווה שאיני טועה, כאילו אנשים ששלמים עם עצמם ועם הזהות שלכם ועם השאיפות שלכם. אבל אני לא שלמה עם עצמי ולפעמים ולא רק בהשוואה אליכם אני מרגישה שלמרות גילי המתקדם (סתם! אלֶק מתקדם) מתקשה לקבל את עצמי ועדיין יש בי כל מיני קונפליקטים שמפריעים למצוא את מקומי. 
יוכי חמודה מאוד, התפעמתי כאשר האיש שלך (אני שונאת את המילה בעל. היא מה זה מטרידנית) בירך את הילדים שלכם. הוריי נפרדו כשהייתי תינוקת ואבא נפטר בחוץ לארץ. אימא שלי היא אשת קריירה כך שחוויית האבא המברך צמררה אותי. אותי מעולם לא בירך איש, עד אשר הרהבתי עוז וביקשתי מאישך שיברך גם אותי. ובזכותכם אני מרגישה עצמי מבורכת. 
ואת ההתנצלות אני משאירה לסוף. תאמיני לי יקירתי שאני מתביישת בטיפשות שלי. ואני ראויה לכל גינוי מצדכם על המבוכה שגרמתי. למרות מה שאתם 'הדוסים' אולי חושבים עלינו אני לא רגילה כל כך להרבה אלכוהול. ואם אזכה שתזמיני אותי עוד פעם אליכם אתנהג אחרת. אני מבטיחה.
יוכי, אני רוצה שתחשבי עלי רק דברים טובים. 
יוכבד גיטה עמדה לידי בקוראי את המכתב. "נו," היא דחקה בי.
"נפלא," הסכמתי.
"איך אתה מתרשם ממנה?"
"בחורה מאוד אינטליגנטית," השתדלתי להרשים את הגברת כי אכן חוננתי ביכולת לפענח צפונות אדם, "אבל גם מאוד מבולבלת שמתעסקת הרבה עם עצמה. ואת רוצה להגיד לי שהיא השתכרה אצלכם ולא התנהגה יפה?"
הגברת גרינשטיין צחקה עיניה נצצו, והקמטים סביב הפה והעיניים התמתחו "היא לא השתכרה."
"בכל זאת?"
הגברת גרינשטיין העלתה על פניה ארשת חשיבות ואמרה, "זה לשון הרע. טוב, אני אספר לך. אבל תתאפק. קודם אני רוצה להסביר את עניין הברכה. מה שריגש אותה היה ברכת הבנים. הברכה שמברך האב את ילדיו לפני הקידוש. ולא בכל הבתים זה נהוג. אבל אצלנו כן." 
ליהי צפתה בחיזיון של אב שניצב מול השולחן הערוך וילדיו ניגשים אליו זה אחר זה לפי הגיל. ובהגיע תור ילד וילד לבוא לפני האב הם מרכינים את הראש ואז פורש האב את כף ידו על ראש המתברך ובעודו חובק אותו מאציל לו את הברכה המסורתית לבן: "ישימך אלוקים כאפרים וכמנשה." ולבת, "ישימך אלוקים כשרה רבקה רחל ולאה." ומסיים בברכת הכוהנים, "יברכך ד' וישמרך..."
יוכבד גיטה הבחינה שהמחזה מרשים את האורחת. "ברור שמעולם, מעולם לא הייתה עדה למעמד שכזה. נשיקה שמנשק האב את ילדיו לאחר הברכה ונשיקות שהם מרעיפים עליו בתמורה. ולפתע ראיתי אותה ניצבת לפני בעלי וממלמלת 'תברך גם אותי'."
בני הזוג הופתעו. הבעל התחיל להשתעל במבוכה מצמץ בעיניו ופלבל ושלח יד לרגע לבחוש בזקנו. אבל הוא גבר על המצוקה. קרב אל ליהי הרים את ידו מעל ראשה, נזהר לבל יגעו קצות אצבעותיו אפילו לא בקווצת שיער אחת. והוא אלתר ברכה ואמר לה "גם אותך יברך השם בברכת אמותינו שרה רבקה רחל ולאה." 
הוא לא נקט בנוסח המקובל המתחיל, כאמור, ב'ישימך אלוקים' ומסתיים בנשיקה על המצח. "אולי מפני שנרתע ברגע האחרון מן ההוויה הנשית שהיא הקרינה," אמרתי ליוכבד והיא הסכימה. מעולם לא ראיתי את ליהי וגם לא תמונה שלה אבל דמיינתי לעצמי אותה בשיער גלוי במכנסונים קצרים ובחולצה חושפת בטן, אף שהצניעה את איבריה בתוך חולצה בכל זאת חשבתי שהדימוי הפתייני הבהב בראשו של המברך כשם שהסעיר אותי כשיוכבד סחה לפי תומתה את המעשה באברך המברך כוכבנית. 
יוכבד גיטה גוננה על בעלה בפניי לבל אחשוד בכשר, "הוא לא רצה להעליב אותה ולא העיר מאומה אלא עצם את עיניו לא רק בברכה שבירך אלא גם בעת שקידש על היין. וגם כאשר זימר את הזמירות." 

מעשה בחולצה

"אני מת מסקרנות לדעת מה קרה בסעודה," ביקשתי, כמעט התחננתי.
"אצלנו נהוג להפסיק בין אכילת הדגים לאכילת הבשר בשלושה דברים בזמירות, בדבר תורה ובמשקה חריף."
"בוודאי," הנהנתי, "אם בבני ברק לא יקפידו על ההפרדה בין אכילת דגים לאכילת בשר היכן יפרידו, ובפרט שערבוב השניים כפי שנאמר קשה לצרעת."
"בדיוק," השלימה יוכבד גיטה, "חמירא סכנתא מאיסורא. סבא שלי שתה 'בְּרוְֹנְפְן' ואני לא בדיוק יודעת מה זה. אולי זה יין שרף. בבית של אבא שלי אמרו שברונפן הוא ברנדי. אבל בעלי בא ממשפחה שמהדרת דווקא בוויסקי ושותה סינגל מאלט בן 12 שנים לפחות. אחרת הוא טוען שאינו מכבד את השבת כראוי."
"כל הכבוד שאת יודעת מה בין סתם בלנד לבין סינגל מאלט. אשתי לא יודעת מה ההבדל בין ברנדי לוויסקי."
"שאני אדע מהצרות שלי. כמו שאני יודעת על מה אתה מדבר."
"אז מה את שותה בין הגעפילטע למרק העוף?" שאלתי.
"אני לוקחת שלוק קטן של ליקר ביצים מתוצרת אחת השכנות. אז אחרי שהסברנו לליהי את המנהג היא טעמה אתי כמה לֶקִים של ליקר ונהנתה אף כי הליקר העתיק הזה כבר הרבה שנים אינו אִין, כמו שהתלמידות העולות שלי אומרות על כל דבר שאינו חדש. ואז בעלי שאל אותה, 'ומה עם קצת ויסקי?' הוא לא התכוון ברצינות. אבל היא אמרה 'למה לא?' ובעלי אמר 'הסינגל הזה בן ח"י שנים.' והיא ענתה 'מרגישים מיד. גדול.' ואז בעלי מזג לה לכוס עוד קצת. ואחר כך אפילו יותר והיה מבסוט שיש לו עם מי לשתות סקוטש מעולה, אפילו שיסלח לי שזאת אישה."
"בעלך שובב גדול," לא הצלחתי לגבור על יצרי, "הוא ממש פיתה אותה."
"והוא באמת הצטער אחר כך. וחס חלילה לא פיתה אלא ריצה אותה שתרגיש טוב אצלנו. מכל מקום את השלישי היא שתתה מלוא לוגמיה בבת אחת ולפתע פניה האדימו. היא התחילה להזיע. האלכוהול עלה לה לראש. ונהיה לה חם. ופתאום היא הסירה מעליה את הכותונת עם השרוולים הארוכים והצווארון הסגור, ונשארה עם גופייה בלי שרוולים ועם תסלח לי על הביטוי עם מחשוף עמוק. היא לקחה ביד את הברכון עם הזמירות ונופפה בו לעשות רוח על הפנים שלה. אני ובעלי שתקנו והתבוננו זה בזה. אתה מבין שבעלי לא יכול לשיר זמירות במצב כזה כי היא ישבה מולו חצי ערומה. ואני פחדתי שידפקו בדלת ויבואו אורחים שכבר גמרו לאכול. ואז ניגשתי אליה וכיוונתי אותה אל חלון פתוח, משכתי את הווילון שלא יציצו, וחיכיתי אתה עד שגל החום יחלוף. ואז הלבשתי לה את הכותונת וחזרנו לשולחן. היא לא אמרה דבר וגם אני לא אמרתי מאומה. הילדים שלנו מנומסים מאוד, הם לא מאלה שיצעקו עליה פריצע, כמו שילדים אחרים צועקים על מסכנות בבגדים חושפניים, שמגיעות בטעות לאזור שלנו. ליהי הייתה נבוכה מאוד אבל אני עברתי לדבר על נושא אחר והמרק עם האטריות גם הוא שיפר את האווירה."
המצב הזה של דבר והיפוכו ליד שולחן השבת שעשע אותי. אני מעריך שגם אתכם. תארו לעצמכם, שתי נשים ליד שולחן אחד בבני ברק. האחת בבגדי שבת חגיגיים מתחת לסינר גדול ויפה והשנייה, כפי שיוכבד הגזימה, חצי ערומה.
"ובעלך?"
"הפסיק מיד לשיר זמירות ודיבר עם הילדים, לא על דברי קודש אלא על מה שלמדו השבוע בחשבון ככה יצא שלא פגענו בה, ועובדה, ראית במכתב שלה את ההתנצלות." 
ובעוד אנו מעלים את זכר אותה ארוחה רווית סינגל מאלט קראו לה ילדיה והיא יצאה מהמטבח. ואני כאשמאי זקן שחזרתי לעצמי את המחזה ומיד עלתה במוחי שאלה שרציתי לשאול את יוכבד אבל למזלי היא עוד לא חזרה. רציתי לפנות אליה ולומר, 'יש לי שאלה ואת לא מוכרחה לענות לי ואבין אם תכעסי עליי. בכל אופן אני רוצה לדעת. הרי הודית שאפילו קנאת בה. היא ודאי הייתה מחמיצה את סברה אבל לא הייתי מרפה, איך את כאישה בבגדים צנועים שלא מגלים טפח אלא מכסים טפחיים, מה הרגשתך כשאת רואה צעירה כזאת חשופת כתפיים, האם את לא אומרת לעצמך, חבל שגם אני לא יכולה להתלבש כמוה? להרגיש את עצמי משוחררת וחופשייה? לא להעלים את מה שיש לי, ולהפסיק לחוש רגשי אשמה על שאני מגרה גברים, ולצפצף צפצוף ארוך על כל ההיסטריה של הצניעות?'
אבל יוכבד חזרה והשאלה לא נשאלה. וטוב שלא יצאה מפי. היא הייתה חושדת שיצאתי מדעתי. או שמא לא. בכל זאת מי ידע חייך, אישה צנועה. 
יוכבד המשיכה וסיפרה כי ליהי שבה במכוניתה לביתה. כעבור זמן קיבלה ממנה מכתב. ליהי הודתה שהיו לה רגשי אשמה. היא מחללת את שבת המלכה שלראשונה בחייה טעמה את טעמה מן העבר השני של החיים.
"ענית לה על המכתב?" 
"כן. כתבתי: את בוודאי זוכרת שלפני הקידוש שרנו שיר לכבוד מלאכי השרת שמלווים את המשפחה לביתה ולכן אנו מקדמים אותם בשירת שלום עליכם. המקור הוא המדרש 'רבי יוסי בר יהודה אומר שני מלאכי השרת מלוין לו לאדם בערב שבת מבית הכנסת לביתו אחד טוב ואחד רע וכשבא לביתו ומצא נר דלוק ושלחן ערוך ומיטתו מוצעת מלאך טוב אומר יהי רצון שתהא לשבת אחרת כך ומלאך רע עונה אמן בעל כרחו ואם לאו מלאך רע אומר יהי רצון שתהא לשבת אחרת'. את באת אלינו כמלאך ניטרלי ויצאת מביתנו כמלאך הטוב.
"היא שלחה לי עוד מכתב. כנראה לא הרגישה עצמה מספיק בטוחה לשוחח על כך שיחה חופשית.
"תקרא:
"זיכרון השבת בביתך אינו נותן לי מנוח. ואני מרגישה כאילו חזרתי ממסע ממושך, לא לארץ אחרת אלא לפלנטה אחרת. ייתכן שהדבר יראה משונה בעינייך אבל זאת הרגשתי.
וכך עלה במוחי לתת פירוש חדש לביטוי אורח לרגע רואה כל פגע. בעבר, כשאמא שלי עוד קפצה לדירת הסטודנטים שלי היא לא הפסיקה להעיר לי הערות ותמיד הצטדקה שאורח לרגע רואה כל פגע. ואכן אמא שלי במקצועה היא מומחית לגילוי כל פגע. אבל לא אצלי. אני רציתי מילה טובה.
עכשיו נדמה לי שאורח לרגע רואה כל פגע לא במקום שהוא מבקר בו אלא במקום שממנו הוא בא. ואכן התום שמצאתי אצלכם, שבמושגים שלי אולי לא כל כך מתוחכם (ואגב המילה הזאת היא אחד הפגעים הרעים של החברה בארץ. לא חכם, לא מחוכם, אלא מתוחכם כלומר תכסיסי, מניפולטיבי, נצלני) ולא כל כך מודרני (אף שאנו חיים בתקופה פוסט מודרנית. מושג שעדיין לא ירדתי לסוף דעתו) אבל הוא פתח את עיניי לרווחה לראות כי הפוזטיב שלי הוא בעצם הנגטיב שלכם.
אני מקווה שלא אתבדה, כי באמת עוד לא ירדתי למהות הקהילה שלך ולדרך הדתית, ואם אתבדה ויתברר לי שאני חוויתי אצלכם מקרה פרטי בלבד ולא משפט מתמטי כללי. תתפלאי, אני מתה על מתמטיקה אבל בגלל הקופצנות שלי וחוסר הסבלנות הגעתי לדוגמנות ואחר כך למשחק. אז מאוד אתאכזב.
אני מנסה לשפוט את החברה שלכם כמו פתולוג שבודק רקמה קטנה ומסיק מסקנות כוללות. אולי אטעה ואתאכזב. אולי אמצא אצלכם את כל החולאים שלנו. את זוכרת את השיחה שלנו. שאמרת שאתם דוגלים בנצח.
זה מזכיר לי שחבר שלי פרסומאי הכין פעם כרזה שנאמר בה: אם יש אלוהים אכלנו אותה. 
בכל אופן אתם מצטיירים לי כאנשים טובים. אני נמצאת בחברה רעה, מרושעת, של שנאה והתעמרות. ואל תגידי שזה מחמת התסכולים שלי, או הפגיעוּת שלי. יש בנו עכשיו משהו רע. תקראי עיתונים. תראי טלוויזיה (שמעתי שבבני ברק מחביאים את הטלוויזיה במקום סתר בחדר השינה ומאזינים באוזניות), תקראי ספרים חדשים, תראי סרטים ישראלים. 
אתן לך דוגמה, בדור הקודם כוכבי הבידור היו 'להקת הגשש החיוור.' בוודאי שמעת עליהם. ואני רוצה לקוות שראית מערכונים שלהם (פעם שידרו אותם ברצף במטוסי אל על וניתן היה במקלט האישי להתענג עליהם) ההומור שלהם היה טוב לב. הם צחקו אבל לא שחטו. הם ביקרו אבל מתוך חיבה. אולי אני מגזימה. אבל היום הסאטירה שלנו בטלוויזיה וגם בתיאטרון היא מרושעת, ברוטאלית, אלימה, מעליבה. כיום בכלל אפשר לחסל כל אדם בשיימינג (ביוש גס) ברשתות. תראי איך הפכו את הסצנה שבזכותה הכרתי אותך לקטע מרושע, מגביר שנאה. והוא כנראה צדק המנהל הזה. הקהל דורש את מנות הדם שלו, חמות ונוזלות. 
אני לגמרי לא מאופסת. אולי מחר או מחרתיים זה יעבור לי. ואולי לא. אנא תתפללי בעד נשמתי. הלוואי שאזכה עוד לחוויות כאלה שחוויתי אצלכם. אני מקווה ופוחדת גם יחד. אמא שלי הייתה אומרת בוודאי שאני נותנת דרור לחוסר היציבות שלי. 
אני מקווה שמכתבי ימצא אותך ואת משפחתך בטוב ובנעימים. ולעולם לא אשכח את החסד שגמלת אתי בהאירך את נתיבתי.
בידידות והערכה ובתקווה להמשך הקשר
ליהי 

זכות הורים

המכתב והבשורה שנשבה מכל שורה ושורה, מלאו את לבה של יוכבד אושר. היא ראתה בתמורה שפקדה את ליהי מעין התגלמות החסד האלוהי. היא הרי לא ניסתה להשפיע עליה. הדברים התגלגלו מאליהם. ממש השגחה פרטית. "מגלגלים זכות על ידי זכאי," אמר לה בעלה, "אשרייך ואשרינו. ומי יודע איזה זכות אבות עמדה לה לליהי." 
לא שאלתי את הגברת גרינשטיין אם גם לאחר שקרה מה שקרה עודם מאמינים בזכות האבות של ליהי ובמקום זאת פתחתי חזית אחרת, עם שמינית שבשמינית של ביקורת: "אני הייתי מנסה לפתח אתה שיחה על העתיד. איך היא רואה עצמה בעוד עשר שנים? משפחה. ילדים. חד הורית. קריירה. חוץ לארץ. כסף. הצעירים מדברים על כך." ממבע פניה התרשמתי שלא ירדה לסוף דעתי. אולי משום שבחוגים שלה כולם צועדים בסך באותו מסלול ולאותה יעד. ולכן הסברתי את דברי כי ממרומי גילי זאת נראית לי פתיחה מצוינת לדיון מעמיק עם צעירה מתלבטת.
אבל הגברת גרינשטיין לא ראתה בכך טעם, או שליהי לא שיתפה אתה פעולה. מכל מקום תשובתה הייתה קצרה, "היא בכלל לא הייתה בכיוון הזה." 
"הדור הצעיר הוא מאוד תכליתי," התקוממתי, "חוזרים אולי מסטולים מהודו או חבוטים מהטראקים בדרום אמריקה, ואז נחים ומסתערים על המכללות והאוניברסיטאות ומתכננים סטרטאפים ומפתחים אפליקציות ולומדים משפטים כי יש בזה הרבה כסף, הם חושבים. ולכן החוגים למדעי הרוח מתמוטטים." 
על כך אמרה בת שיחי כי כאשר הכירה אותה הייתה לה הטלוויזיה בראש. היא האמינה ביכולותיה להיות כוכבת. לא היה טעם שתשאל אותה מה תרצה להיות כאשר תהיה גדולה. "ואני חושבת שהיא מסוג האנשים שתמיד בטוחים שהעיסוק שלהם כרגע הוא החשוב ביותר בעולם. כך היה כאשר התחברה לכת והסכימה להתחתן עם הצדיק המשוגע."
"נניח את זה," אמרתי, ייתכן שיוכבד לא הייתה אישיות מתאימה להכניס קצת שכל לראש היפה של ליהי. אחרי ככלות הכול הייתה נוגעת בדבר, השיבה נפש טועה אל תחת כנפי השכינה, "אבל איפה הייתה האמא שלה?" שאלתי את יוכבד.
"תשמע סיפור," אמרה הגברת, "עוד סיפור קשה." 

אם ובתה

"שלום ילדה," הספיקה האמא של ליהי להוציא מפיה, וכבר ראתה את עיניה של בתה נפקחות ומבע של פחד משתלט על פניה, והשתתקה. 
"מה את עושה פה אמא," ליהי התנשמה, "קרה משהו?"
"לא. מה כבר יכול לקרות. ובעצם מה אכפת לך," השיבה האם, "סתם ככה באתי, כי אם ההר לא הולך לבקר את מוחמד לא נשארת למוחמד ברירה אלא לטפס על ההר ולבוא אליו. ובכן בתי היקרה," האם לא ניסתה להעלים את נימת הריחוק, "האם תרשי לי לבוא בצל קורת גגך?"
"ברוכה הבאה. הפתעת אותי. אם רק הייתי יודעת . הייתי — " ליהי לא המשיכה כי לא ידעה מה לומר. 
"יקירתי, איך תדעי מראש. אם את לא מתקשרת ולא עונה לטלפונים שלי. את בכלל לא מתעניינת. אפילו לא ידעת על המחלה." 
דאגה אחזה בליהי. "הייתי בשוק," סיפרה אחר כך ליוכבד גיטה, "זאת האמא שלי, אפילו שהיא דור שלישי בארץ האישה הזאת לא מסוגלת להשתחרר מן השורשים הפולניים שלה. ממש מומחית עולמית ביצירת רגשי אשם. תמיד ריחמתי על אבא שלי."
"אבל לא ידעת שהיא הייתה חולה?" השתוממה יוכבד.
"לא. וכששאלתי אותה מה קרה ענתה לי שמה שהיה היה, עכשיו אני כבר בריאה וזה העיקר." 
"ולא לחצת עליה?" שאלה יוכבד גיטה.
"ניסיתי. התשובה הייתה: תעזבי. משהו בכליות. זה נגמר."

ליהי חזרה מבני ברק. משיעור בהלכה. ובדרך לביתה העסיקו אותה הדינים שלמדה. כמה מן ההלכות לא הסתדרו לה בראש. המרצה הדגיש את "חומר איסור הברירה בשבת", ועמד על ההבדל בין 'הוצאת פסולת מן האוכל' שאסורה לבין 'הוצאת האוכל מן פסולת' שמותרת ועל כן כשצריך בשבת לברור פסולת מתוך האוכל בוררים אותו עם קצת אוכל. ליהי חשבה בתחילה שזה טריק. אבל המרצה אמר שכך פסקו חכמינו ואסור להרהר אחריהם. ומכיוון שכך, שמח לבשר לנשים כי גֶפִילטֶע פִיש לכבוד שבת התקבל כמזון בכל הקהילות הקדושות משנים קדמוניות עד עצם ימינו אלה כדי להינצל מן האיסור לברור את העצמות בשבת מתוך בשר הדג. לכן בגלל הסכנה טוחנים את כל הדג עם העצמות. אחת התלמידות אמרה שאצלם לא טוחנים דג עם העצמות וגם לא את העור. והמרצה אמר: על טעם ועל ריח. העיקר שאוכלים דגים בשבת. ליהי רצתה לשאול מה בדבר אכילת פיסטוק או בוטנים שמוגשים עם הקליפה, אבל התביישה. היא תברר את הדין עם יוכבד גיטה. 

"יפה אצלך," החמיאה אמא, לאחר סיור קצר, "כל הכבוד לך."
"מזל שניקיתי אתמול," ליהי התגרתה, "אחרת הייתי חוטפת על הראש ממך."
האם התעלמה מן ההערה ועברה לסדר היום "אז מה שלומך?" וליהי ענתה בשאלה, "מדוע את שואלת?"
"כי אני אמא שלך למרות שאת שונאת אותי." 
ליהי רצתה לומר לה כי הרוויחה זאת ביושר. אבל מאז החלה להתחזק וללמוד מוסר ידעה שמצוות כיבוד הורים אינה תלויה בהתנהגותם ולכן ניגשה אל אמה וחיבקה אותה, "חבל שאת חושבת כך אני לא שונאת אותך," היא לא הייתה מסוגלת לשקר, אפילו לא למען המצווה ולומר אני אוהבת אותך. 
האם בחנה את בתה בדאגה גלויה, "באתי כי אני מרגישה שמשהו לא בסדר אצלך."
"תיכף תגידי כמו תמיד שכל אמא מרגישה בלב את מה שקורה לילדים שלה."
"אני לא יודעת אם לכל אמא יש יכולת או אין. לי יש."
כששמעתי מיוכבד על השיחה הכעוסה בין האם והבת עלה בדעתי שהחושים המיוחדים שהאם התברכה בהם, היו מהגורמים לקרע ביניהם. זאת תופעה ידועה. אמא מנסה תמיד לנחש מה עובר בראש של בתה ומתערבת בחייה ובדרך כלל בצדק. ליהי פחדה שאמא שלה תקרא בה כבספר פתוח.
על הערתי אמרה יוכבד שהיא "בהחלט מתקבלת על הדעת" וכי היא מבינה את האם, "אמא מרגישה כשמשהו לא בסדר אצל הילדים שלה."
"את מבינה אותה כי גם את אמא," ליהי מחתה, "אני לא סבלתי להיות שקופה. היא ידעה אפילו מתי רבתי עם החבר שלי וגם יותר מכך. אם את מבינה." 
ליהי חששה שאמא שלה יודעת כי מתחולל בה שינוי, ואם לא בוודאי תקלוט זאת בחושיה החדים והמרגיזים. היא אמנם הספיקה, טרם בואה של אמא, לפשוט את 'בגדי החמודות' שלה מבני ברק ולהיכנס לשורטס ולגופייה הירוקה. אף כי התלבטה אם לא הגיעה השעה שגם בביתה תלבש בגדים צנועים כאותה אם חסודה של הכהנים הגדולים. בגדי בני ברק הצנועים היו בסל הכביסה וטוב שכך. אלא שאמה לחצה, "מה את מסתירה ממני?"
"מה יש לי להסתיר?"
"תהיי רצינית. אמרו לי שרואים אותך הרבה בבני ברק, בזמן האחרון."
"אני צריכה להתכונן לתפקיד," ענתה ליהי תוך כדי שאלת אמה. ובלבה חשבה "מי כבר ראה אותי שם?" אבל מצאה את ההסבר. התפקיד של אמא שלה מחייב לדעת הרבה. היא מסוגלת לשלוח שליחים.
ליהי רצתה לסיים את החקירה ולכן שאלה "אמא, תשתי משהו?"
"כן. אספרסו. ואם שכחת אז חזק בלי סוכר."
"ועם חלב חם," אמרה ליהי. אמא שלה לא הצליחה להכשיל אותה. היא זכרה.
ליהי הלכה למטבחון וחזרה עם אספרסו ארוך וספל תה.
"שאת תשתי תה, זה מדהים," סנטה האם.
"כי אני בשרית," אמרה ליהי והבינה כי שגתה שגיאה שאין ממנה דרך חזרה.
"אז זהו," האם לא נראתה מופתעת, "בני ברק. ואל תגידי לי שבגלל תפקיד." 
שתי הנשים שתקו. לגמו מן המשקאות והבינו כי במערכת היחסים ביניהן שוב חל משבר. כך סיפרה ליהי ליוכבד גיטה.

"הורים חילונים," אמרתי ליוכבד, "מקבלים בחומרה את ההתפתחות החדשה של ילדיהם ולפעמים אפילו בצורה יותר קשה מאשר הורים חרדים שילדיהם נטשו את דרך ישראל סבא." 
"נדמה לי שאתה מגזים," יוכבד התרעמה, "אין מה להשוות. במשפחה חרדית בן שחוזר בשאלה הוא אסון שיש כאלה שסבורים שלפי הדין צריך לשבת עליו או עליה שבעה."

האם שברה את השתיקה, "באיזה שלב את?"
"אני בתחילת ההיריון," ליהי ניסתה להתחכם, "אבל כבר אי אפשר לעשות הפלה," וחייכה חיוך מאולץ. טיפשי בעיני האם.
"מדוע?"
"כי אני מרגישה את מה שעשיתי בתוכי. זה כבר חי."
המבוגרת קמה והסתובבה בחדר. מילא בת שכועסת על אמא כבר היו דברים מעולם, ולבסוף העניינים מסתדרים. אבל עם בת חרדית שום עניין כבר לא יסתדר. "זה סופי?"
"אמא את שוב בזה לי," ליהי התקוממה כמו בשיחות קודמות מסוג זה, "אני כבר ילדה גדולה."
"אני לא בזה, אגב, זאת מילה מעצבנת, רק מודאגת."
"אז הסירי דאגה מלבך. טוב לי."
"יכול להיות. תמיד מרגישים טוב בתחילתה של מהפכה עד שהיא קוברת את הנוהים אחריה."
"אמא, תפסיקי להציק." 
"תני לדבר. מה יהיה כאשר יפסיק להיות לך טוב? כשהבעל החרדי הפרזיט לא ירוויח ולך כבר יהיו עשרה ילדים עם פאות, אבל בלי לימודי ליבה. מה תעשי? תציגי סטנדאפ קומדי בכינוסי הנשים בבני ברק או שתחזרי להיות דוגמנית. ומה תציגי? פאות נוכריות או חגורות צניעות או דברים כאלה."
ליהי בכתה. היא כעסה על אמא שלה. אבל הבליגה, "אסור בשום מקרה להעליב את ההורים," אמרה להן מדריכה חוזרת בתשובה בעצמה.
"בעזרת השם," אמרה ליהי לאחר שמחתה את דמעותיה, "עוד יהיה לך הרבה נחת ממני. את תראי. תגידי אמן." 

"ואתה יודע איך הפגישה הזאת נגמרה?" בחנה אותי יוכבד.
"אני מוכן לנחש," אמרתי, "אילו הייתי סופר הייתי כותב: 'האם המודאגת וההמומה התבוננה בליהי. ואמרה: אוקיי, אני אומרת אמן. אבל שתדעי שאני לא מאמינה. אילו היה לי אלוהים הייתי מבקשת ממנו שיחזיר לך את השכל. אבל מה אפשר לעשות אם לי אין אלוהים ולך אין שכל.'" 
"אולי," אמרה יוכבד, "אולי. אני לא יודעת איך שהפגישה הזאת נגמרה. ליהי אמרה לי שהיא מתביישת לספר." 

פרידה 

"מה אתה אומר? מה היה עליי לעשות?" גרונה ניחר. וניכר בפניה העגומות כי היא מבקשת לטהר עצמה מאחריות, אף שבאמת לא היא הניעה את התהליך. היא נגררה אליו כמעט בעל כורחה ואף ניסתה למנוע את נפילתה של ידידתה בשבי הכת. 
"אני רוצה להקל עלייך," החלטתי לקיים מצווה ולהשיב את נפשה של האישה שמרגע לרגע גברה בעיניי אומללותה, "מן המכתב שלה עולה שליהי הייתה בעיצומו של משבר זהות. ראיינתי בעלי תשובה וחוזרים בשאלה, וערכתי תוכנית רדיו בשם 'על הסולם — עולים ויורדים'. כשהיא כתבה אליך היא הייתה במצב לימינלי. הנה למשל תקופת האירוסים היא שלב לימינלי בין הרווקות לנישואים. המצב הלימינלי מאופיין בחוסר־בהירות. הזהות העצמית אינה ברורה. לימינליות היא שלב מעבר, כאשר הגבולות הרגילים של המחשבה וההתנהגות משתנים ופותחים את נפש האדם למשהו חדש. ולכן היא חיפשה שינוי."
"על זאת אני בוכייה," במקום שיביאו לרגיעה החריפו הסברי את מצוקתה, "אני עזרתי לה למצוא את השלב החדש. קישרתי אותה עם חבורה שמקרבת חוזרות בתשובה. היא לא התרשמה מהן. אמרה שאין בהן להט. ושהיא מחפשת חום והתלהבות. הזהרתי אותה שלא להיחפז. לא למהר. ובמיוחד שלא לתת אימון בקבוצות קיצוניות. ואחר כך היא נעלמה. לא הצלחתי לתקשר אתה וקיבלתי ממנה מכתב. האחרון. הנה המכתב."
יוכבד גיטה היקרה תחי'
אני מבקשת מחילה על שנעלמתי לפתע פתאום. הייתי חייבת לעצמי את הלבד, ואת ההתכנסות עם עצמי ובתוך עצמי. אילו הייתי ח"ו קתולית הייתי בוחרת להיות נזירה. 
החלטתי לא להישאר בבני ברק. לעולם לא איחשב בעיר הקדושה שלכם ליהודייה כשרה. הרי אני בת הנידה, המופקרת והפרוצה בעריות, כפי שאתם רואים אותי. ולעולם לא אתקבל באמת בזכות עצמי ולבטח ינסו לשדך אותי לאדם שכמוני, או לבעל מום או פגם וכולכם יודעים שאני צודקת. אין בי כעס חלילה אלא הבנה. כבר דיברנו על מה שכתוב בקהלת ש'מעוות לא יוכל לתקון'. 
אני מקווה שמצאתי את מקומי ואגיע אל המנוחה ובע"ה אל הנחלה בבית ה' במכון שובנה בנות. אני בטוחה שלא שמעתם עליו משום שלאחרונה הם חזרו ארצה מקנדה. ועל הרב אומרים שהוא צדיק יסוד עולם ואיש פלא כאחד מן הדורות הקדמונים וידיו לו רב (בוודאי שמת לב שאפילו שפתי השתנתה, מרוב שיעורים אצל משפיעים מפורסמים) בכל ענפי התורה. והוא שינה את שמי ונתן לי תיקונים. השם יעזור לי. הריני תפילה שמכתבי ימצא אותך ואת משפחתך בטוב ובנעימים. ולעולם לא אשכח את החסד שגמלת אתי בהאירך את נתיבתי.

יוכבד גיטה שיגרה אליה מכתב לפי הכתובת הישנה וביקשה להיפגש אתה. המכתב חזר עם הערה נמען לא ידוע. את המכתב שלה לא שמרה. עכשיו היא מצטערת. 
יצאתי מהבית לרחוב בני ברקי הומה אדם ומכוניות. ניסיתי לדמיין לעצמי את ליהי חולפת ברחוב הזה ואנשים נועצים בה עיניים תמהות. אולי היא עצמה עוברת עכשיו ברחוב עטופה צעיפים ומצנפות. בעוברי בינות לבתים המהוהים, מתחת למרפסות המלאות בגרוטאות ומתבונן באנשים שדוק של רצינות וכובד ראש ואולי אפילו מלנכוליה משוך עליהם התקשיתי להבין איך צעירה מלאת חיים נוטשת את הזוהר של חייה הקודמים ונבלעת בתוך השיממון. אבל אז נתקפתי בושה. אני סתם מבלבל את המוח ובכלל הזוהר ממנה נמלטה בוהק ונפלא כביכול בדיוק כמו שהחיים האמתיים נפלאים בעיני החיים את חייהם בבני ברק. 

חזרתי מבני ברק ברכוש גדול. מצאתי את המשכו של קצה החוט דהיינו שמה האמתי. מי שבדתה מלבה שם כדי לנחות בעולם אחר, בדתה גם את שמה הקודם. ליהי פריגן הוא שם שהיא המציאה כדי ליצור דמות שתתאים למעבר מעולם הדוגמנות שבו ניצבים לראווה ופוסעים כמעט ערום ועריה אל עולם המשחק שכל כולו בדיה ויכולת להיכנס לנפשותיהם של אחרים. הנחתי שבהנהלת החשבונות של הערוץ. היה עליה להזדהות בשם המפורש שלה כדי לנהל חשבון מסודר.

פרוכטיג — פריגן 

החיפושים אחרי הנעדרת רבת השמות הובילו אותי (מני טרם קיבל רשות מרופאו לשוב לעיסוקינו) אל אווה הבמאית והיוצרת.

"אני מחפש את ליהי," אמרתי וכדי לקצר את התהליך הזדהיתי כחוקר פרטי.
"גם אני מחפשת אחריה," אמרה אווה, "הטיפשה הזאת לקחה לי מהחיים לפחות שנה אחת."
יום אחד היא נעלמה, לא הופיעה לחזרות וגרמה לשיבוש ההפקה של דרמת הטלוויזיה. ולצוות ההפקה נדרשו כמה שבועות כדי להתחיל מחדש את הצילומים עם שחקנית אחרת. "היא נעלמה כמו שבלעה אותה האדמה." 
"מה היה התפקיד שלה?" שאלתי. 
"להיות הבת החוזרת בתשובה במשפחה מופרעת שכל אחד מהילדים הוא תופעת טבע. ממש תפקיד חלומי." 
"תחזיקי חזק את השולחן," אמרתי, "ליהי לקחה את התפקיד ברצינות. היא חזרה בתשובה."
"הרגת אותי," אמרה אווה, "הכיתני נפש. היא הקרבן מספר שלוש במגפה הזאת שפוגעת בשנתיים האחרונות באנשים שאני מכירה." 
ביקשתי לדעת על אישיותה של הנעדרת. לפי אווה הייתה מאוד אמביציוזית. קצת מתוסבכת. "כמו רוב האווזות בדור שלה אבל היה לה פוטנציאל. איפה היא מסתתרת אתה חושב?"
"הלוואי שהייתי יודע. עבר עליה משבר קשה. ואנחנו חרדים לגורלה."
"מי זה אנחנו? אני מבינה שאתם עובדים בשביל מישהו."
"את צודקת. אבל זה סיפור ארוך. דרמה אמתית. בעצם טלנובלה שבארגנטינה לא היו מצליחים להמציא דוגמתה. התחתנה עם פסיכי. לא קיבלה גט. ברחה ונעלמה. תעלומה. יש לה הורים?"
"תמיד התבכיינה שהיא לא סובלת את האמא שלה. וזהו. אנחנו לא נכנסים לקישקעס של השחקנים. היא לא הרבתה לדבר על עצמה פרט לכך שהייתה דוגמנית. שתדע היא החמיצה הזדמנות לפרוץ לקדמת הבמה ולהיות סלב." 
ביקשתי מאווה שתברר במדור המשכורות של הרשת באיזה שם היא רשומה שם. ערכה בירור קצר. את המשכורת שילמו לליה פרוכטיג.
ליה פרוכטיג אשת המסכות. נעה בין מסכים. ליה הייתה לליהי. ופרוכטיג אם מתאמצים אפשר לתרגם לפריגן.

'כּוֹשֵר', 'כּוֹשֵר'

וידוי 

"אנחנו מתכוונים להפסיק את החקירה," קולו של מני רעד. עברו עליו ימים אחדים של חולשה ואף כי התאושש טרם חזר לאיתנותו המוגבלת. אבל בטלפון הוא היה נחרץ. את תנחום איתרנו בבית החולים. אנחנו ישבנו בבית הקפה.
הפסיכיאטר נבהל, "למה?"
"אתה מזלזל בנו."
"מה קרה. השתגעתם." 
"לא אנחנו," הטיח מני, "אתה אמנם מומחה למשוגעים אבל אין זה מרשה לך לשגע אותנו."
"אני?"
"כן אתה. ואל תיתמם. אתה מסתיר מאתנו שאתה מכיר את הגברת עמיאל." 
תנחום מלמל מילים אחדות ללא פשר ואז נשתנה קולו, "וואלה אתה צודק. הכרתי אותה. בחיי. אבל למה זה כל כך חשוב?" 
"איש צעיר, אני שואל את השאלות. איך אתה משתלב בעניין?"
"נדבר מחר," תנחום נשמע משועשע, "אני באמצע משמרת עם משוגעים ממש."
"אל תנתק," ציווה מני, "יש לי שאלה לפני מחר." 
יום קודם לכן, בבוקר, חזרתי לסורי. חסל סדר קדרות עולות על גדותיהן בתנובת עשבי השדה. אחרי ההתקדמות בחקירה שכנעתי את עצמי שיש לי סיבה למסיבה, כלומר לשוב ולהתענג בתענוגים על המטעמים האסורים. אבל האמת חייבת להיאמר שזאת הייתה הונאה עצמית. הכול טוב ויפה אבל מי בכל זאת ירה בראובן מרקוס?
ריח עז של קפה שלט באוויר, אחר כך ערערו את שלטונו פרודות של 'מַקְנֵי־רֵיחַ' שהתעופפו מביצים עשויות בחמאה ושל לחם שמצטמק וטוב לו במתקן הקלייה. תאבונם של משכימי הקום חיסל את ייסורי המצפון שלי. הם טרפו בחמדה את מה שעלה על שולחנותיהם. אחד מהם משורר לעת מצוא ובעיני עצמו מוצא 'השראה' רק כאשר פנכה של שקשוקה מבעבעת לפניו. בפינה אחרת התכנס 'הפרלמנט' של השכונה. גם עולי ימים הבאים בלילות ולא רק קשישים הבאים בימים, שאינם ממהרים לשום מקום, מאמצים את אזהרת המשנה כי שינה של שחרית מוציאה את האדם מן העולם, ובאים למקום שבו הם עוברים על אזהרה אחרת מאותה סביבה, 'פת במלח תשתה ומים במשורה תשתה'.
בין כה וכה ומרסל החלה לטעון את שולחננו בכל טוב הארץ, מלוא הטנא לחמניות ומיני לחמים ואחריו הנחיתה טס סלטים ומטבלים בצלוחיות ואת כל השאר. אני אכלתי ללא ייסורי מצפון. מני אכל לאטו אבל רוחו בל עמו, שהרי איך ניתן לומר 'שישו בני מעי' כאשר מציקה לו התחושה שהבחור מזלזל בו. "התנחום הזה מהתל בנו," פסק מני בפה חצי מלא. "אני לא מבין," ספל הקפה כמעט נשמט מידי, "מה אתה רוצה מהחיים שלו?" אבל מני ידע גם ידע.
בספרי הבלשים הישנים נהגו מחברים מתוחכמים לפזר רמזים. ובעורמתם עשו שהתמימים ברמזים, שלכאורה אין בהם זיקה לעלילה, יהיו מבשרי הפתרון. וכל זאת כדי שכעבור זמן כשהחוקר משלים עם כישלונו החרוץ מבזיק לפתע אור גדול וקול מאופל מבשר ואומר לו שאחד מאותם רמזים סתמיים הוא החוליה החסרה. ואז יאורו שמורות עיניו ואושר יציף אותו מרוב עושר השמור, בספרים משנות ארבעים והחמישים, לבלשים שלוקים בצרבת כרונית. או אז יטפח הברנש במגבעת על מצחו ויסנן, בעד הסיגריה הנצחית התלויה בפיו, קללה גסה, ויאמר 'איך קודם לא הבנתי כי כאן קבור הכלב או לפחות קצה החוט המוליך אל זנבו של הכלב.'
וכדבר הזה בדיוק אירע לו למני. הוא הרים את עיניו מן הצלחת שלפניו ופניו לבשו חגיגת אאוריקה, אאוריקה. "הוא אמר שגם אמא שלו הייתה בסוד העניין."
"אכן. אמר. אז מה זה אומר?" אני אמרתי.
"זה אומר לי שהבחור משקר. אם אמא שלו ידעה על העיסוק של החברותא שלך בתיק של עמיאל מותר להניח שגם תנחום ידע? המסקנה שלי היא שתנחום מספק לנו מידע סלקטיבי. כאשר התברר לו שאנחנו דורכים במקום הוא נזכר כביכול במה שהעכיר את רוחו של אביו. המשימה שהטלת עליו לחקור ולרחרח העניקה לו את ההזדמנות להעניק כיוון לחקירה."
"מעניין," אמרתי, אף שהופתעתי לא מצאתי טעם להתרגשותו של מני.
"בקרוב נמצא את המניע לרצח," אמר וליטף בידו החלשה את חוטמו, "חביבי, אני חלוד. איך לא שמתי לב לכך שתנחום ולא אבא שלו אוחז במפתח." 
"תנחום? ד"ר מרקוס שלנו?" שאלתי, "מה פתאום?"
מני הרעיף עלי מבע מלא חמלה, "אין אפשרות אחרת. הוא מכיר את הגברת." 
ובטלפון נזף בתנחום, "עוד לא ענית לי מה לך ולה?"
תנחום היתמם. "בסך הכול אבא שלי ביקש שאסביר לו ממה סבל בעלה של הגברת עמיאל. מזכירות בית הדין נתנה לי את מספר הטלפון שלה. דיברתי אתה. ואז הסברתי לאבי את כל העניין של אישיות גבולית." 
"אבל גם נפגשת אתה?"
תנחום לא ענה. מני ראה בשתיקה הודאה באשמה, "ואיך היא?"
"יפה ומסכנה." 
"נמשיך מחר," סיכם מני, ולי אמר, "הבחור ממשיך לשקר. כשגבר רווק מתבגר פוגש אישה מתוסכלת עפים ניצוצות." 

סטירת לחי מאמא

אמא שלו סטרה על לחיו.
למחרת בבוקר, בשיחתו אתנו, תנחום היה גם נסער וגם מבולבל. הוא הצביע בידו על לחיו כאילו עודה לוהטת ממכוות המכה. היא בכתה. אחר כך אימא שלו ניגשה אליו חיבקה אותו והוכיחה את אביו, ובפעם ראשונה וכנראה אחרונה הטיחה בבעלה, "תסלח לי ריבן אבל גם אתה קצת אשם. לא היית צריך לקרוא לו רושֶע."
עכשיו הגיעה שעתו של אביו להיות כאיש נדהם. ידיו רעדו. מעולם לא תיאר לעצמו שישמע דברים כמו שאמר לו בנו. את מה שהיה בעיניו טבעי ונכון, עיוות בנו באופן כל כך מרושע. לכן מלמל לעצמו, "השם ירחם. אני לא יודע אם יש בכלל כפרה על חטא כזה."
האם ניסתה, על אף שסטרה לבנה, לסנגר על פרי בטנה, "אבא, אתה גרמת לו לעבור על כיבוד הורים. חטאת ב'לפני עיוור לא תיתן מכשול'."
בדבריי על סטירה הקדמתי את המאוחר. קודם לכן אמרתי לתנחום, מיד בבואו. "אתה נראה נורא." מני שתק. הוא שמר את התחמושת שלו עד לאחר שתנחום ישיב את נפשו בקפה ראשון על הבוקר.
"מה הפלא?" הסביר הרופא, "גמרתי משמרת של ארבעים ושמונה שעות על הרגליים."
מני לא נתן לו שהות להתאושש, "אמרת לנו שאמא שלך ידעה על האישה." 
"נכון," אישר והוסיף, "בדרך כלל לא התערבה בעסקי אבי. אבל הפעם התקוממה נגדו."
"מאין אתה יודע?" 
"מה זאת אומרת מאין אני יודע, היא התייעצה אתי."
"זאת אומרת שידעת על האישה בחיי אביך עוד לפני שערכת את החקירה בבית הדין?"
הכן של תנחום היה רפוי ומהוסס. הוא הבין שתפסנו אותו בקלקלתו וניסה להיחלץ "מה העניין? עליתם על משהו?" 
"בל נגזים. אבל העניינים מתקדמים. שמענו ממך שפגשת את גאולה עמיאל אנחנו מבינים שהיא חוזרת בתשובה שהתחברה לקבוצה מאוד קיצונית."
"היא השתחררה מהם. היא השתנתה."
"מה שמה האמתי?"
"הכרתי אותה כגאולה. אבל — " תנחום נעצר. 
"כן?"
"לא חשוב," אמר תנחום. 
"היא ידעה שאתה בנו של הדיין שביטל את הביטול?" 
"כן. לכן דיברתי אתה."
"פעם אחת?"

תנחום החסיר נשימה. נראה שהוא מתלבט. קולו גווע, "לא. יותר מפעם אחת."
"למה?"
"היא באה אליי לבקש שאלחץ עליו."
"לחצת?"
"על אבא שלי אי אפשר ללחוץ."
"ואז?"
"היא קללה אותו בפניי."
"אולי איימה?" 
"תלוי מה זה איום. היא אמרה שהייתה מוכנה להרוג אותו."
"מה עוד?" 
"זהו. אתם חושדים שהיא חלילה קשורה לרצח?"
"אבא שלך הרס לה את החיים. בגללו חזרה להיות אשת איש גמורה ושום בית דין רבני בארץ לא ירשה לה להינשא."
"אולי היא לא רוצה להתחתן."
"היא אמרה לך?" תרמתי את חלקי לחקירה.
"לא. אני מעריך."
"אם כן מדוע פנתה לכתחילה לבית הדין?" מני הגביר את הלחץ. 
"כי רצתה להשתחרר מהמשוגע?"
"מאין אתה יודע?"
"היא אמרה לי. רגע אני חושב ש — " תנחום הבין שהוא שוב הסתבך וחזר לשאלתו הקודמת, "אתם באמת חושדים שגאולה הרגה את אבא שלי?"
לא נפלתי למלכודת שהוא ניסה לטמון לנו, "אם עמדת אתה בקשר למה לא שאלת אותה?"
"כבר אמרתי שדיברתי אתה לפי בקשת אבי כדי להסביר לו מה הייתה מחלת הנפש של בעלה וזאת עשיתי. וזה היה לפני הרצח." 
מני נעץ בתנחום מבט משועשע שהזכיר לי חתול, בסרטון של דיסני, רגע, לפני שהוא עט על עכבר שמן, "אבל גם אמרת שהיא ביקשה ממך להשפיע על אבא שלך."
"נכון."
"כלומר שנפגשת אתה פעמיים ולא פעם אחת בלבד."
"פעם אחת בהתאם לבקשת אבא שלי לברר מהי המחלה. לראשונה בחיי הוא סמך עליי וביקש את עזרתי כרופא." 
מני לחץ, "ובפעם השנייה שמעת ממנה על כך שאיבדה את הרצון להינשא אחרי שאבא שלך עצר את כל התהליך?"
"שמעתי זאת ממנה אחרי שנכשלתי עם אבא שלי."
"אני מבין שנפגשת אתה גם אחר כך. זאת אומרת שלפחות שלוש פעמים נפגשתם."
"אתה צודק." 
"ואולי יותר?"
"בחייכם, אני מת מעייפות."
"אוקיי. חביבי. בוא ונתחיל מההתחלה." 
"אחרי שהיא פנתה אליי התייעצתי עם אמא שלי והיא הציעה לי לדבר אתו בערב כשהוא חוזר מהתפילה." 
תנחום התייצב בבית הוריו. סיפר לאביו כי הגברת עמיאל ביקשה ממנו להיות לה מליץ יושר להסיר את התנגדותו להחלטת הרב ברקאי. הרב האב הוכיח את בנו שאין זה ראוי שבן יתערב בדין תורה וינסה להשפיע על החלטת הדיין.
תנחום טען כנגדו כי אם אב בית דין בישראל שיחרר אישה מעגינותה וביטל את נישואיה, אין זאת דרכה של תורה לבטל את הביטול. אזכור התורה בפי בנו היה העילה למריבה המשפחתית. "ממתי אתה מתחשב בדעת תורה?" שיגר האב חץ מורעל לעבר בנו. "וחוץ מזה ברקאי אינו מהימן, הוא מפלס את הדרך לרפורמים יימח שמם."
תנחום נחלץ להגנת המושמץ, "הוא דיין ותיק. אתה מערער על כל ההחלטות שלו?" ועל כך השיב האב, לא ממין השאלה, כי נוח לו ליפול לכבשן האש ולא להתיר אשת איש לכל העולם.
"תארו לעצמכם," תנחום התרגש כשנזכר, שאפילו אמא שלי שמקיימת את הכלל איזה היא אישה כשרה שעושה רצון בעלה, חלקה עליו והזכירה לו כי כבר היו תקדימים של ביטול נישואין בשל טענת מיקח טעות של האישה." 
ושוב תשובתו לא הייתה ממין הטענה, אסור להרבות ממזרים. ובתי הדין שביטלו נישואין הם בעיניו בתי דין רפורמיים על כך הקשתה הרבנית, "וכי אינך חושש שמא פסילת ההחלטה תביא אותה לחיי חטא והילדים שלה יהיו ממזרים?"
"אני חושש," דבק בעלה בחשש שלו, "שאם אאשר את השחרור ירבו ממזרים בישראל."
"ומה תהיה התקנה של האישה המסכנה?" שאלה האם להפתעת השניים האב והבן. הרב מרקוס לא התלבט, "שתמתין עד שבעלה ימות."
רעייתו עמדה על דעתה, "ואם הוא ייוותר בחיים עוד שנים הרבה?" 
"אז לא תהיה רשאית להתחתן."
"כאן פקעה סבלנותי," שחזר תנחום את הוויכוח, "ואם היא בכל זאת תחיה עם גבר?"
"על זה אמרו חז"ל 'הלעיטהו לרשע וימות'. שתעשה מה שהיא רוצה. אנחנו לא מחויבים להציל רשע מחיי חטא ולא להצילו מעונש." 
לשמע הדברים האלה צפו ועלו בתנחום זכר עימותים קודמים עם אביו, העירו חוויות ילדות מודחקות וערבלו את שיקול דעתו. "אתה והרבנים והדיינים אינכם רואים לפניכם בני אדם אלא רק סוגיות, דפי גמרא, סעיפים בשולחן ערוך ושאלות ותשובות. התורה שלנו היא תורת חיים ולא תורת סוגיות."
אביו שתק ושתיקתו דרבנה את תנחום, "איבדתם את המגע האנושי. לבני אדם יש רגשות. ולסוגיות אין. גם אליי אתה מתייחס כאילו אין אני בשר ודם ואפילו לא בשר מבשרך אלא קושיה קשה. קושיה עצומה, כפי שאתה אומר. שצריך להתעמק בה כדי להבין אותה ובעיקר למצוא תירוצים ולהפריך אותי."
ואז גם אבא שלו איבד שליטה, "אוי לאוזניים שכך שומעות. בדף אחד של גמרא יש יותר חיים מאשר בכל ספרי הרפואה שלך." והוא אמר לאשתו "הקדוש ברוך הוא העניש אותנו בבן רשע."
"אמא שלי ניסתה תמיד לפייס אותו," מבטו של תנחום אבד אי שם. אמא שלו מעולם לא התווכחה עם בעלה ולא משום שהיה שתלטן או הטיל בה מורא, אלא מפני שכך חינכו אותה בבית יעקב שצריך לכבד תלמיד חכם, ועל אחת כמה וכמה בעל תלמיד חכם. 
"תאמינו לי," תנחום גילה שגם מני ואני קיימים, "השיחה עם אבא שלי יצאה מכלל שליטה של שנינו. אמרתי 'לו יצויר שאני אתאהב בה והיא תלד לך נכד האם גם אז תגיד שהוא ממזר'?"
"אבא שלי האדים והחוויר והתחיל להתרוצץ סביבי וצעק 'לפי התורה הקדושה שאין בלתה אתה והיא תהיו חייבים מיתת בית דין. והילוד יהיה ממזר עד דור אחרון. על עוון כזה אין כפרה. 'מעוות לא יוכל לתקון' אומר שלמה המלך בקהלת. מהגיהינום לא יוצאים אפילו כעבור שבעים שנה. איסור אשת איש הוא האיסור הנורא ביותר. ד' ישמרנו.'"
"אבא," לחשתי, "התורה הרבה יותר רחומה וסולחת מכפי שאתה והחברים שלך החלטתם." 
האם, נקלעה לצרה בתוך האיש הצולבת. לבה היה עם בנה. אבל מחובתה לצדד בבעלה. היא חשה שהחזית עומדת להתלקח לכל אורכה ורוחבה ועם כל הארסנל ששני הצדדים צברו במרוצת השנים תתרחש שואה גרעינית, לכן התערבה כדי לאתר את התבערה ולהקטין את הלהבות.
"תנחומקה, אל תרגיז את אבא שלך."
"אני לא מרגיז."
"יופי. תגיד לו שמה שאמרת על האישה ועליך זה דיבור ריק. סתם דברים בעלמא של עידנא דריתחא. ובכלל לא מתאים לך להגיד נארישקייט כזה." 
"נכון אמא זה רק דיבור. אבל אף פעם אי אפשר לדעת."
וזה היה הקש ששבר את גבו של האב. תנחום היטיב לסבר את אוזנינו כשדימה את ההתפרצות להר געש גועש שהאנרגיה שהצטברה במעמקי האדמה צברה די עוצמה להחריב כפר שלם. "ואני במקום להיכנע ולשתוק, ליביתי את כעסו ואחר כך פגעתי בכל מה שהאמין. העזתי בחוצפתי להטיח בו דברים שלבן אסור לומר להוריו."
כשתנחום חשף לפנינו את העימות עם הוריו דימיתי שאני צופה בסצנה מסרט תורכי, או בסרט של וודי אלן על משפחה יהודית מתוסבכת בברוקלין. 

אילו ניתן היה להעביר את האירוע הזה לשפת הקולנוע הייתה התוצאה דרמה מצמיתה. נסו להעלות בדמיונכם את התמונה ששחזרתי: 
המקום: המטבח הקטן בביתה של משפחת מרקוס. שני כיורים גדולים. שולחן אוכל מכוסה בשעוונית. הרב מרקוס נרגז ואוחז ביד רועדת ספל תה שהתקרר על גדותיו. הגברת שושנה מרקוס ניצבת בין הכיריים לבין המקרר. ותנחום עומד בפתח בין המטבח למסדרון הבית. מריבה משפחתית בעיצומה. צעקות. אנחות. גניחות.
תנחום — אוקיי. אמא. אני חוזר בי.
הרב מרקוס — אני לא מאמין לך. 
תנחום — אמא. את רואה אני לא בן אדם בעיניו. אני מבקש סליחה אימא על מה שאני הולך להגיד עכשיו.
אמא — תנחום לך מכאן. תחזור לדירה שלך ולמען השם תשתוק. לסבתא שלי היה פתגם באידיש שמכה פגה ועוברת ואילו מילה נשארת. 
תנחום — גם מילה של אבא לא עוברת. לאבא אסור לפגוע בבן גדול שאם כך יעשה הוא מחטיא אותו בלפני עיוור לא תיתן מכשול. 
אמא — שמעת אבא? תעזור לו. תסלח.
אבא — הוא מבוגר ויכול לשלוט בעצמו.
תנחום (נסער. איבד שליטה על רגשותיו) — אני לא יכול יותר. כשל כוח הסבל. תשמעי אמא. בסופו של דבר כאישה גם את היית בשבילו סעיף בשולחן ערוך שצריך ללמוד עם כל נושאי הכלים. כאילו שלא שמתי לב, כשהייתי ילד וחשבתם שאני לא מבין, מה שקרה כל חודש. באיזה פחד הוא הסתובב כל היום. איך שהוא בדק לך את הציפורניים אם הן נקיות ואם חתכת אותן עד לבשר.
אמא (נזעקת וסופקת כפיים) — תנחום. תשתוק. ככה לא מדברים על הורים.
תנחום — אמא אני לא אשתוק.
אבא — אני לא מוכן לשמוע. אני הולך. 
תנחום — אל תלך. זה הבית שלך. אני אלך. אבל קודם שתדעו שבצבא לא בדקו לנו את הנשק כפי שהוא בדק אותך. אנחנו ראינו. גם כשהיינו קטנים ועוד לא הבנו. אי אפשר היה שלא לראות.
אנשים בבית הקפה שלחו בנו מבטים סקרניים. תנחום הבחין שדבריו מעוררים עניין בקרב באי בית הקפה והנמיך את קולו, "הוא שיגע אותי. לא הייתי מסוגל לסתום את הפה. עד היום אני מתבייש. ממש נורא מה שעשיתי להם. הדיבורים יצאו מפי באופן אוטומטי בלי ששלטתי בהם." 
תנחום — ואחר כך כשחזרת אמא כל החקירות. האם המקווה הייתה באמת כשרה? והאם הבלנית השגיחה שלא תצוץ שערה במים. ואם... ואם.. 
"עמדתי מולם מרושע, אדום ומיוזע. אמא שלי אטמה את אוזניה ואני לא הרפיתי. עמדתי מולה ושאלתי 'וכמה פעמים היית צריכה ללכת שוב למחרת? כי כך אבא רצה להיות בטוח שהקושיה תורצה. אני בכלל מתפלא שנולדו לכם ילדים.'"
ואז אמא שלו סטרה על לחיו. וגם בכתה ואז הוכיחה את בעלה. ותנחום יצא מן הבית.
"בערב יום הכיפורים באתי לבקש סליחה."
"והוא סלח?" שאלתי.
"אני מקווה," אמר תנחום, "הוא בירך אותי את הברכה שמברכים הורים את בניהם לפני היום הקדוש. ואחרי כמה שבועות הלך מן העולם, ואני לא בטוח שהוא באמת סלח לי." 
"אתה לא חושד שהאישה שלחה שליחים להרוג אותו?" שאלתי.
"אז למה הרוצח דרש יהלומים?"
מני התעלם, "היא אישה יפה מאוד. נכון?" 
"יפה מאוד. מאוד. יפהפייה אמתית."
"ולמה לא ניסית ליצור אתה קשר?"
"איך זה היה מתקבל בציבור. האבא דיין והבן דון ג'ואן."

תנחום הלך. ומני הודיע שלא רק המזכיר משקר. גם תנחום אינו דובר אמת. או שהוא מציג בפנינו רק חצי אמת.
"סיפור כזה אין בודים מן הלב," טענתי.
"יכול להיות," מני לא התרשם מסיפורים מכמירי לב, "הוא לא היה מספר כל זאת לנו אם לא היה רוצה להסיח את דעתנו." 
"מה הוא מנסה להסתיר מפנינו?"
"זה הרי ברור שהוא התעסק אתה," מני, כמוני, ניסה לשמור על שפה נקייה. אחרים היו מנסחים זאת אחרת.

טיפת מזל 

גם לאחר שנאלץ לפרוש מן המוסד, עדיין הייתה למני גישה לכמה וכמה מאגרי מידע חסויים. תמיד היה לו אל מי לפנות ולבקש עזרה. והוא גמל לחבריו הוותיקים כשבאו להתייעץ עמו. אתם יודעים לבטח כי חרף נכותו הפיזית לא נפגעו יכולותיו האינטלקטואליות. 
אבל הגישה למשטרה, מכל מקום בעניינה של הצעירה שנעלמה, הייתה חסומה בפניו. והנה לפתע פתאום, כבכל האגדות, נפתח לו פתח, ולא סתם דלת אלא שער הכבוד.
בלשים וחוקרים תולים, את ההצלחות בחקירות בחכמתם ובתושייתם. וכי יכול להיות אחרת? רק הם בשכלם החריף מסוגלים לפענח כל תעלומה. ולא יעלה על הדעת שמאן דהוא אחר יעלה עליהם באומץ הלב, בנחישות ובנכונות להסתכן. והרי בתעוזתם הרבה כבר חדרו לגרעין הקשה של המאפיה. ופעם אחר פעם שברו את הצופן של הקבצים החסויים במחשב. ובכלל, הכול היה בזכותם. שום מקריות לא הייתה בדבר. והמזל, אם אתם מתעקשים, לנו אין בכלל מזל. תסתכלו עלינו טוב טוב. מעולם לא זכינו בלוטו. ואף על פי כן אין כמונו.
חכמינו זיכרונם לברכה קבעו שאין מזל לעם ישראל, כלומר שגורלם אינו תלוי בגורמי השמיים כפי שטוענת האסטרולוגיה, ושהם למעלה מן הכוכבים וקרינתם הקוסמית. ובכל זאת נתקבל בעברית הפתגם כי 'הכול תלוי במזל אפילו ספר תורה שבהיכל'. לא צריך להיות פטליסט כדי לשאול כמו טוביה החולב מאין שואבים טיפת מזל? שכידוע אם הוא לא עוזר — שום דבר כבר לא יעזור. 
עכשיו תבינו עד כמה קשה לי להודות כי המזל האיר לנו פנים. אילו לא שיחק לנו המזל, לא היינו מגלים מי רצח את הרב ראובן מרקוס ומדוע מת.
מני הגיע למפגש בבית הקפה שלנו ועל אף מיחושיו והרעד שגבר ברגליו הייתה רוחו טובה עליו. "ראה," הוא נופף בכרטיס, "קיבלתי הזמנה לטקס הפרידה במוסד מרמי גפני. אני שונא טקסים אבל הפעם אני הולך. כי זאת הזדמנות פז לחדור לקרביים של המשטרה. ממש מזל מהשמיים."
"מי הוא זה רמי גפני ואיזה הוא האיש היקר הזה?" שאלתי בלחש כמי שמתבייש להודות כי השם המפורש הזה זר לו.
"אתה באמת לא יכול לדעת. הוא היה סגן ראש אגף המודיעין של המוסד. והוא עובר למשטרת ישראל. לשמש שם ראש אגף חקירות ומודיעין."
"במקום ההוא שהסתבך?"
"בדיוק."
וכך במסיבת הפרידה לרמי גפני, עוד טרם שדבר המינוי פורסם בתקשורת, הבקיע מני את דרכנו אל לבו של המטה הארצי. "הוא שמח שאיני יושב בטל והבטיח שדלתו תהיה פתוחה תמיד בפני. אמרתי לו: תפאדל, וסיפרתי על תיק מרקוס."
עברו ימים אחדים ומני ישב בלשכתו של ניצב רמי גפני, הראש החדש של אגף חקירות ומודיעין של משטרת ישראל, בבניין המטה הארצי בירושלים. גפני היה מזועזע. אנחנו הופתענו.
ראשית חכמה הוברר לו ולנו כי לא מתנהלת כל חקירה סמויה בדבר מקרי שוד לא מפוענחים בסביבות הבורסה ליהלומים ברמת גן. וזאת מן הטעם הפשוט שכל פרשיות השוד פוענחו. האבטחה הוגברה. והמקום בטוח כמו מגרש החנייה של המטה הארצי. 
נותרו תיקים שעודם נחקרים של חברי בורסה שמעלו או העלימו אבל לא של מקרי שוד אלימים, אמרו לגפני.
תיק הרצח של הרב ראובן מרקוס לא הגיע כלל לאנשי המודיעין. לא נרשם ולא תויק וממילא לא נערכה שום חקירה בעניינו. שמו לא נמצא כלל ברשומות יחידות האגף, לא בתל אביב, לא ברמת גן ולא בירושלים במטה הארצי.
בבדיקה במחשבים נמצאה הערה שהתיק הועבר לארכיון אך גם שם לא נמצא. נגוז. יוֹק. כאילו לא היה ולא נברא. ואי אפשר לדעת מי השמיד אותו. מי שחתם על ההוראה לסגור את התיק הייתה תת ניצב ניצה ברנע.
"מה אתה אומר?" שאל אותי מני.
"יכול להיות," נאחזתי תקווה. "שבכך סיימנו את תפקידנו בפרשה. עכשיו שגפני או מישהו אחר יחקור את התת ניצב."
עיניו של מני שידרו גל נושא ארוך של בוז, "אנחנו התחלנו ואנחנו נסיים. תקשיב ותבין. תראה לאיזה מסקנה הגעתי ממה שנודע לנו עד כה. אתה זוכר בוודאי שליהי אמרה לגברת גרינשטיין ולעורכת הדין תשבי ולרבי סגל כי אמא שלה היא אישיות בכירה. ואווה הבימאית אמרה שליהי מסוכסכת עם האמא שלה. אני מוכן להתערב שהתת ניצב בכבודה ובעצמה היא, היא אמה הורתה של ליהי."
"ועכשיו תחזיק טוב את הכיסא," אושרו של מני קרן מבעד לפניו המיוסרות, "הרוצחת היא יקירתנו ליהי. זה מסביר את הירי באקדח הקטן, את המקבץ הגדול של הפגיעות. ולה יש הרי מניע, אמא שלה חיפתה עליה ועצרה את החקירה ואחר כך הצליחה להבריח אותה מהארץ." 
"הגיוני מאוד ואפילו יפה," אמרתי, "אבל המזכיר. תהרוג אותי אבל אני לא יודע למה הוא מחפה עליה? מי שכנע אותו להמציא את הבלוף של השוד?" 
למני לא הייתה תשובה. "אולי ליהי איימה עליו שתהרוג אותו או שאמא שלה תעצור אותו אם יחשוף את האמת. וכך נולדה אגדת השוד."
"הדברים האלה נשמעים הגיוניים," נחלצתי לגונן על הרוצחת הפוטנציאלית "אבל הם לא תואמים את הפרופיל של ליהי."
"אל תהיה לי פתאום רומנטיקן לעת זקנה," כעס מני, "אתה הולך שבי אחרי הפנים היפות שלה, אפילו שלא זכית ליהנות מהן. אין לך מושג מה עלולות לחולל נשים יפות שדפקו להן את החיים."
"אני מקווה שאתה טועה," גמגמתי, "אבל בוא ונמשיך לחפש אותה. תפעיל את קשריך במרשם התושבים לגלות אם יש איזה ליהי פריגן או ליה פרוכטיג."
"בעניין הזה אתה צודק," מני החמיא לי כמעט בעל כורחו, "אבל אני אלך לכיוון אחר. במשטרה מקפידים בדרך כלל שהקצינים הבכירים יישאו שמות משפחה עבריים אולי ברנע הייתה פרוכטיג. אדבר עם גפני."

דרך גבר בעלמה

תנחום הגיע לפגישה השגרתית במצב רוח מרומם. הוא קיבל את תעודת המומחה בפסיכיאטריה וקיבל תקן בבית החולים. 
"מזל טוב," אמרתי ובלבי חשבתי, "תיכף תבכה."
"חבל שליהי איננה אתנו, היא הייתה מאושרת," מני אמר את המשפט הזה כשפניו מביעות שמחה, שלא להסגיר כי הוא טומן מלכודת. הנחנו שתנחום הכיר אותה בשמה האמתי אבל הסתיר מאתנו והניח לנו לגשש באפלה. עכשיו אנחנו נשיב לו כפרי מעלליו. 
תנחום החוויר. התבונן במני בפנים מוכות תדהמה ואחר כך השיב, "הלוואי אדוני שהייתי יכול לספר לה על כך."
"אז אתה יודע את שמה האמתי?" מני לא שינה את ארשת פניו ורק קולו הסגיר את חדוות ניצחונו.
"כן. אבל לא רציתי שתדעו עד כמה שהייתה קשורה אליי."
"ועד כמה שאתה היית קשור אליה?"
"אני רואה שהבנתם לבד."
"ומדוע לא רצית שנדע," שאלתי.
"כי — כי היא נעלמה מחיי."
תנחום נשבר. הקשר עם ליהי התפתח תוך כדי מאמציו לשכנע את אביו. יום אחד הוא הציע לה להישאר ללון בדירתו במעונות הרופאים באוניברסיטה. אמנם כשעזבה את המכון שכרה דירה קטנה בשיכון בנתניה. כסף לא חסר לה. אבל השעה הייתה מאוחרת והוא חס עליה וביקש לפטור אותה מהטלטול בדרכים. אחרי פעם או פעמיים שלנה אצלו כבר הציע לה להישאר בדירה עד שהעניין יסתיים. 
היא נזהרה מכל מגע פיזי. וכאשר ניסה לגעת בה דחתה אותו בתקיפות. "אני נידה," נזפה, "ואתה בן של רב." "אבל אני לא רב," אמר לה. "אז תחשוב שאני רבנית," ענתה. 
מני קטע את הווידוי, ולדעתי בגסות. 
"אז איפה היא ליהי? לכל הרוחות איפה הבחורה שנתנה בך אימון ושגרה אצלך?"
"הלוואי שידעתי. היא נעלמה."
"אני מקווה שעודנה חיה," אמר מני.
"למה? למה לחשוב בכלל בכיוון הזה, למה?" 
"נשים אינן נעלמות סתם," תרמתי את חלקי לחקירה בלי שידעתי לאן מני חותר. והוא הוסיף על שאלתי, "אלא אם כן מישהו פגע בהן?"
תנחום שתק. ניכר שהוא מתלבט. סומק עלה בפניו ואז נשם נשימה עמוקה וניסה להישמע אדיש, "מה אתה רומז?"
"אני בכלל לא רומז," מני האשים, "אני יודע שאתה מהתל בנו. דוקטור נכבד גם אתה יודע זאת בדיוק כמונו. אישה יפה ישנה אצלך בלילות ואתה מספר לנו שלא נתנה לגעת בה ונעלמה. משהו לא מסתדר לי בראש. הרי בסוף כן נגעת בה, אם אנסח את דברי בזהירות, וזה לא פשוט, הרי אתה בן של רב צדיק."
תנחום התרומם מכיסאו. הוציא את ארנקו. שלף ממנו שטר של חמישים שקל, "אני אשלם. אני מצטער שבכלל הכרתי אתכם." הוא פסע צעדים אחדים לכיוון היציאה ואז נסוג ושב אלינו כלעומת שיצא. "אוקיי. אני מצטער על ההתפרצות שלי." הוא נעמד מולנו, נאחז בקרנות השולחן והשמיע קול אנחה, "טוב. אני נכנע. אני לא יכול להמשיך ולהכחיש."
יום אחד, הוא לא נקב בתאריך, בעצם ערב אחד כלומר מוקדם בלילה. הוא חזר לדירה. היה עייף. רצה לתפוס קצת שלווה לאחר יום ארוך של קבלת חולים במרפאה לילדים עם בעיות נפשיות.
"כנראה נרדמתי משום כשפתחתי את עיני ליהי ניצבה לידי. נראתה לי משום מה משונה. ליתר דיוק לא משונה אלא שונה. בבגדים רגילים ולא של חרדים ועם צבע על השפתיים. קמתי מהמיטה. ריחה עלה באפי," הוא השתתק. חשבתי שהוא נהנה להיזכר וגם חושש לספר, ואחר כך נאחז בזכר הניחוח, "התבלבלו בו ריח עדין של לבנדר, כנראה מסבון מבושם יחד עם ריח גס ריח של כלור שרכב עליו.
"שתקתי. הסתכלתי בליהי. כמה שהיא הייתה יפה. ולא ידעתי מה לומר. היא נצמדה אליי נגעה לי בפנים. ואמרה 'תגיד אתי כּוֹשֶר כּוֹשֶר.' הבנתי. ליהי באה מהמקווה. כל הזמן התגוררה בדירתי, בחדר נפרד. נזהרה מכל מגע אפילו מקרי. אמנם מדי יום נהייתה התנהגותה חופשית יותר. היא התנערה מן הסממנים החיצוניים של חוזרת בתשובה ותיארתי לעצמי שבגלל אבא שלי התייאשה גם מהמסורת החרדית."
בהודעתה כי היא כשרה היה משהו מתריס. אולי לא כל כך מתריס אלא מזמין ומפתה. תנחום לא ידע את נפשו מרוב מבוכה. "למותר להגיד שאחרי שנפטרה מן המלבושים שבהם התעטפה כאשר פגשתי אותה לראשונה עלתה לפני ליהי חדשה, כמו ברווז מכוער שהיה לברבור לבן ונפלא." 
הוא השתהה. שתה מן המים. לא לחצנו עליו להמשיך ולגולל את סיפורו ולשמוע מפיו אם ניצל את שעת הכושר. "איפה כאן השירותים?" שאל. 
"תאר לעצמך," אמרתי למני, כשהוא פנה מאתנו, "היא אמרה לו כושר. כלומר היא מוכנה."
מני אמר שאינו מבין.
הסברתי לו שאת המילה כשר נוהגות הבלניות להכריז אחרי שהאישה עולה מן המקווה וטבילתה עלתה והכשירה אותה מטומאת הנידה לבעלה שיוכל לקיים בה את חובת עונתה.
"אני מבין מה שקרה," אמר מני, "איך שאתם יודעים לסבך עניינים."
"מה אתה מבין?" שאל תנחום, בדיוק חזר ועדיין נאבק ברוכסן סורר. ואני אמרתי, "יד לפה. ראש הממשלה מנחם בגין אמר שלא שואלים ג'נטלמן מה הוא עשה בלילה,"
"סליחה", מני התנצל.
זה לא היה המקום והזמן ללמד את מני פרק בחיי המין של פנויים ופנויות בציבור הדתי. מאוחר יותר כשתנחום ילך אספר לו שגם בקרב דתיים פשטה תופעה של זוגות החיים יחדיו ומקיימים חיי משפחה ללא חופה וקידושין, אך תוך הקפדה על עיקר דיני טהרת המשפחה. אלה הם בדרך כלל זוגות בנישואים שניים, לאחר שחוו תהליכי פרידה מכוערים. או בני זוג שאין הרבנות מוכנה להשיא אותם כמו כהן וגרושה. ולאחרונה גם צעירים וצעירות שטרם גמרו אומר להקים יחדיו משפחה, אך אינם מסוגלים לחיות בפרישות ועם זאת חוששים עדיין לעבור על איסור כרת. אמנם לפי חז"ל נחשב מגע מיני ללא חופה וקידושין למעשה זנות. אבל את עונש המלקות שחז"ל פסקו על החטא הם מוכנים לשאת על מצפונם וממילא עונש המלקות אינו נוהג יותר. שום סמכות רבנית לא תתיר קשר זה שפעם נשא את החותם של אחזקת פילגש. 
"אתם צריכים להביא בחשבון," הפר תנחום את השתיקה, "היא הייתה כל כך מסכנה. חיפשה חום ורגש."
מני לא התאפק, "כלומר שלא התאפקת." 
"לא אני. היא," תנחום היה נבוך. 
"אתה גבר אביר. ריחמת עליה," לגלגתי. 
"מסכנה."
"קראת את זורבה היווני?" שאלתי.
"איזה יווני?"
"ספר של ניקוס קאזנצאקיס. וסרט עם אנטוני קווין שרוקד סירטאקי. תקרא." לא הסתרתי נימה ברורה של קנטור.
אחר כך האשים מני אותי ברשעות. עניתי לו כי אני סולד מצדקנים.
ואכן נתתי ביטוי מרושע לסלידה, "אתה חנון ורחום וחס על אומללות. וגומל אתן חסד. אבל היא הייתה חרדית."
"אז זהו שלא. כבר לא כל כך. הייתה מבולבלת ומלאת שנאה על רבנים."
"יכול להיות שהיא התכוונה לנקום ברבנים או לאלץ את אבא שלך לאשר את הביטול," מני הצטרף לאינקוויזיציה.
תנחום החוויר, "מחשבות כאלה לא מסוגלות לעבור בראש שלה."
"אולי היא הרגה אותו," אמרתי.
"המזכיר משקר," אמר מני, "הוא מחפה על משהו. לא היה שוד יהלומים. רצח בכוונה תחילה."
תנחום פנה אליי, "אתה מסכים?"
"כן. העדות שלו שבירה."
"בכל אופן לא ליהי."
"כמה זמן נמשכו היחסים שלכם?"
"אולי שלושה חודשים."
"מאז ה'כושר, כושר' שלה?" חידד מני את שאלתו .
תנחום לא מיהר להשיב ולבסוף ענה "הזמנים קצת מבולבלים אצלי, אבל זה היה בערך חודש או חודש וחצי."
"ואז?"
"היא נעלמה. מצאתי פתק: שלום. אני צריכה לחשוב."
"איפה הפתק?"
"אין לי. זרקתי."
"אמרת חודש חודש וחצי," אמר מני, "יכול להיות ש — "
תנחום לא ענה. והלך לעבר הדלת. עצרתי בעדו. "כאשר התברר לך מה שהתברר. כעסת. האשמת אותה שעשתה זאת בכוונה. היא נעלבה. ואתה אוכל את עצמך. אני צודק?"
"תרדו ממני," הוא צעק, "תמצאו לי אותה ועד אז תעזבו אותי." 
הוא אפילו לא אמר שלום.
כשתנחום הלך אמר מני, "הוא אמנם ביקש ממך לגלות מדוע נרצח אביו. אבל באמת רצה למצוא את ליהי. זאת הייתה שיטה מתוחכמת לחפש באמצעותך את אהובתו. זה היה הטריגר. אותו עניינה הבחורה."
הטלפון של מני צלצל. הוא בחן את המספר על הצג ולחש, "זה גפני. סליחה." הוא האזין ואז קולו נשנק, "אוי אלוהים. רמי. סליחה. תנתק, אני מיד חוזר אליך." מני התנער ממקומו ופנה אל מבואת בית הקפה.

רקוויאם 

ובכן לא. ליהי לא רצחה את הרב מרקוס. לחשד בה היו רגליים אבל לא לוח שנה. ליהי לא יכלה לרצוח את הרב מרקוס. היא מתה חודשים אחדים לפניו. זכה וטהורה. ואם לא היא? הרוצחת היא האמא. קצינת המשטרה. אין שום הסבר אחר.
האפשרות שליהי שבקה חיים לכל חי הגם שהייתה אחת מן הברירות שניסינו לתלות בה ועליה את תעלומת היעלמותה, בכל זאת שיבצנו אותה כברירה אחרונה. ובאמת דחינו אותה מלפנינו. רצינו אותה יפה וזוהרת. עלה בי הרצון ללחום את מלחמתה. שאול הלך לחפש אתונות ומצא את המלוכה. אנחנו הלכנו לחפש את רוצחו של הרב מרקוס ומצאנו את ליהי האומללה מתה.
על כן הכתה בי הידיעה על מותה כמו פטיש של חצי טון בראש, ולא סתם פטיש אלא מלובן באש. לא הכרתי אותה. גם לא הבנתי אותה. ואולי אפילו לגלגתי עליה ועל אורחותיה. אבל נקשרתי אליה. באיזה שהיא דרך קנתה לה ליהי אחיזה בתודעתי. כאילו היא שארת בשר שלא ידעתי על קיומה ופתאום צצה משום מקום. וכבר היו דברים מעולם. קיוויתי שנמצא אותה, ונעזור לה ונלחם את מלחמתה נגד הדרקונים. אילו הייתי יודע להתקין קלסתרון הייתי מרכיב את דמותה בקלי קלות. כבר הכרתי את פניה היפים שמעולם לא זכיתי להזין את עיניי בהן ובכל זאת אני מכיר את כל התמורות שחוללו בהן פגעי הזמן והמצב. למשל בת הצחוק ברגעי הנחת שנעלמה ואיננה עוד. וכמובן קימוט המצח בעת כעס. ואת תנועת הלשון הניחרת על השפתיים כשהיא נזכרת ברגע שהבינה מה משמעות הבשורה שהרב מרקוס ביטל את ביטול הנישואין. אפילו עכשיו אני רואה כבסיוט את העיניים הנפלאות הנפערות בתימהון או בהשלמה כשהמכונית נחבטת בעמוד.
השם הנכון הוא ליה, ולא ליהי, פרוכטיג נמצא במרשם התושבים. אבל כמי שאינה בחיים. ניצב גפני בדק ומצא ברשימת נפגעי תאונות הדרכים כי לפי בקשת תת ניצב ניצה ברנע לשעבר פרוכטיג (הוא בדק את כל הרישומים שהיא חתמה עליהם מאז הרצח) בית משפט השלום בתל אביב הוציא צו איסור פרסום על התאונה, באמתלה של קרובים הגרים בחו"ל ויש להודיע להם תחילה. אף שהצו לא הוארך. התאונה בכל זאת הושתקה. והיא לא נכללה בפרסומי אגף התנועה.
מן הרשימות של בוחן התנועה התבררו פרטים נוספים. אישה צעירה שעל פי מסמכי הרכב השכור שמה גאולה עמיאל נהרגה בתאונת דרכים. הבוחן העלה חשש של התאבדות וזאת משום שהמכונית סטתה בצורה מוזרה מן הנתיב, היא לא סכנה רכב אחר, אבל לפתע האיצה לקראת ההתנגשות בעמוד. אולי איבדה שליטה.
בשל חזותה החרדית לא ניתחו את גופתה. אבל בבדיקה בבגדיה נמצא מכתב חתום בידי ליהי פריגן המופנה אל אמה של המתה. 
לכל מוות יש שם שנתן לו המת ונתנו לו הקרובים. ונתנו לו הנסיבות ונתנו לו הרופאים ונתנו לו הקברנים ונתנו לו הסופדים. אני נתתי למותה של ליהי את השם 'מטופש'. אי אפשר לדון אדם בעת מותו. בכל זאת למה איבדה את עשתונותיה? למה לא השגיחה? ממה ברחה? והאם באמת סברה שאבדה כל תקווה?
אורנה תשבי כבר הכינה עתירה לבג"ץ נגד הרבנות ובית הדין הרבני הגדול. אבל עיכבה משום ש'הילדה' איננה. ולמה ליהי לא חלקה את כאבה עם יוכבד גיטה? ועכשיו הכול בטל ומבוטל. מוות טיפשי. שוב מתברר שהכול, כלומר הכול מכל כול, כפי שאמר קהלת, אינו אלא הבל הבלים.
האם נקברה ככלי שאין חפץ בו? האם אמר מי שאמר תפילת קדיש למען נשמתה? האם הניחו מצבה על קברה? 
ואז בעודי מארגן את מחשבותיי עלו בי כתפילת אשכבה לצעירה היפה שהייתה ואיננה, הפסוקים המטילים חלחלה מפרק יב בקהלת, התסריט שרקם הפסימיסט מכל אדם לסוף כל האדם. התיאור הולם מי שהגיע לשיבה ולגבורות אבל לא את ליהי. ובכל זאת איזה מוות מחריד יותר ממוות בִּימֵי בְּחוּרֹתֶיהָ? מוות שכל כולו בזבוז. הבל הבלים אמר הקהלת הכול הבל ובפרט... בַּיּוֹם, שֶׁיָּזֻעוּ שֹׁמְרֵי הַבַּיִת, וְהִתְעַוְּתוּ אַנְשֵׁי הֶחָיִל; וּבָטְלוּ הַטֹּחֲנוֹת כִּי מִעֵטוּ, וְחָשְׁכוּ הָרֹאוֹת בָּאֲרֻבּוֹת׃ וְסֻגְּרוּ דְלָתַיִם בַּשּׁוּק, בִּשְׁפַל קוֹל הַטַּחֲנָה; וְיָקוּם לְקוֹל הַצִּפּוֹר, וְיִשַּׁחוּ כָּל־בְּנוֹת הַשִּׁיר׃ גַּם מִגָּבֹהַּ יִרָאוּ וְחַתְחַתִּים בַּדֶּרֶךְ, וְיָנֵאץ הַשָּׁקֵד וְיִסְתַּבֵּל הֶחָגָב, וְתָפֵר הָאֲבִיּוֹנָה; כִּי־הֹלֵךְ הָאָדָם אֶל־בֵּית עוֹלָמוֹ... וְיָשֹׁב הֶעָפָר עַל־הָאָרֶץ כְּשֶׁהָיָה; וְהָרוּחַ תָּשׁוּב, אֶל־הָאֱלֹהִים אֲשֶׁר נְתָנָהּ׃. הֲבֵל הֲבָלִים אָמַר הַקּוֹהֶלֶת הַכֹּל הָבֶל׃
את שומעת ליהי. הכול הבל. אבל לא היית צריכה למות. לא חבל? 

בית דין של מעלה 

"אהלן. תגיד לי באיזה שם או תואר לפנות אליך? לא דיברנו הרבה שנים. כבוד הדיין? או אולי הרב רבי? או כמו פעם מספיק לך ריבן?"
"הלו. מי זה בכלל? מי זה מרגיז את מנוחתי?" שאל המנוח. כנראה הפרעתי לו בשבתו בבית דין של מעלה, ולכן יותר משהייתה זאת שאלה היא נשמעה כנזיפה, "אני בתפקיד ופטור משיחות בטלות." 
הזוהר שהקרינו פניו, סנוור אותי אבל לא מנע בעדו לזהות את פני הבשר ודם שלי, "או, זה אתה. אני שמח לפגוש בך. אומרים שביקרת את המשפחה בשבעה. ובעזרת השם אשיב למשפחתך כגמולך." 
"אוי וויי. לאט לך, אל תקלל אותי." לחשתי לעצמי ואמרתי, "באתי לטעון בפניך בעניינה של הגברת גאולה עמיאל."
"תזכיר לי."
"העגונה שבעלה התאבד אבל לא מת ואתה פסלת את ביטול נישואיה בבית הדין של נתניה."
"או כן. אני זוכר מישהי כזאת. אז מה קרה? ואס ברענט? מה בוער לה, היא לא יכולה לחכות שהוא ימות? היצר הרע כל כך דוחק?"
"לא. היא לא יכלה לחכות. רחמנות. למה לא שחררת אותה?" 
"על לפי הלֹכֶה אי אפשר."
"תתפלא אבל גם אני הקטן יודע מה ההלכה אומרת ומה היא לא אומרת."
"עוד פויסק לשולחן. גיבור גדול. עוד כשהיית ילד חשדתי בך שאתה מין אפיקורס להכעיס, אוֹבֶּר חוֹכֶם, בּטְלֶן, יִשוֹקֵיני מִצד השֵינִי, מה אתה בכלל מתערב, הרי זרקו אותך מהישיבה."
"לא זרקו ולא העיפו. הלכתי לבד."
אתם יכולים שלא להאמין. זה לא היה חלום. חלומות אני שוכח. וגם לא העליתי באוב את המנוח. אלא סתם 'כאילו' קיימתי אתו דיון נוקב. על משכבי בלילות אני מעסיק את נפשי בכל מיני סוגיות מטרידות. לפעמים אני מנצח בוויכוחים ש'התפקששו' לי ביום. יש שאני משתדל למצוא פתיחה או סיום לסיפור שנתקעתי בו. או לגמור חשבון עם איזה גברת שצפצפה עליי. ותאמינו לי, לא מצאתי לתסכולי זמן טוב יותר מאשר בין נים לנים, כשאני תלוי ועומד בין העולמות. ברגעים המעורפלים האלה אני שואף לעשות סדר בנפשי ותוך כדי כך ליפול, בלי משים, בשבי התרדמת. סליחה. אני כנראה מאוד נסער. רציתי לומר תרדמה. כלומר בהא ולא חלילה בתיו. ההבדל, תסכימו אתי, גדול.
בלילה ההוא נדדה שנת הסופר. הדאגה לחייו של מני אכלה בו ולא נתנה לו מנוח. וכאשר הסחתי דעתי ממני עלה בי שוב מפלס התרעומת על הדיין והטעין בי את מצברי המלחמה. לכן הטחתי בו: "שמא יסביר לי מר מה לא טוב בהחלטה של אב בית הדין בנתניה לבטל את נישואיה של גאולה עמיאל לחננאל?"
"בשביל זה באת להטריד את מנוחתי בבית הדין של מעלה?"
"אפשר לחשוב שיש לך עניינים יותר מרתקים לעסוק בהם. סליחה ששכחתי שאתה בשבתון עולמי. יושב ונהנה מזיו השכינה ועטרת זהב וירטואלית לראשך, תיכף תקלל אותי עפר לפי. אבל עפר בפיך, אם עדיין נשאר לך פה."
"לך ממני, תסתלק," הוא העלה קצף של מעלה. "אני לא מדבר עם מי שלא מאמין בגן עדן."
"אני מתנצל. אבל מה לך נדהם? וכי שכחת שבישיבה כשדיברתי נגד הרבנים שלנו אמרת שאין אלוהים בלבי. אני מכה על חטא. אבל בכל זאת אני מבקש, יותר נכון תובע ממך הסבר." 
"על דעת המקום ועל דעת הקהל אני מתיר לעצמי לדבר עם העבריינים. אמור לי מה פירוש אתה דורש הסבר. מה שמך בכלל?"
"הספר שאני כותב . אני השד"ר שלו."
"אז תכתוב שאני אומר שיש כאן מקרה מובהק של ספק."
"בישיבה למדנו שוודאי ושמא ודאי עדיף."
"אבל במקרה הזה ודאי שיש ספק."
"אבל אסור," זעמתי וכמעט שנפלתי מן המיטה, "להעניק לספק מקום כל כך חשוב. פוסק צריך לאזור כגבר חלציו ולהיות קל כצבי ועף כנשר ולהתיר את הספקות."
"התפקיד הזה," הרב מרקוס הטיף לי, "כנראה שכחת, שמור לאליהו הנביא שיבוא ויתרץ את כל הספקות הקושיות ויטהר את הפגומים."
"ועד אז?" שאלתי.
"עד אז נחכה לו. נחכה לו עד שיבוא." 
"גאולה עמיאל לא הייתה מסוגלת לחכות."
"אין ברירה. זה הדין."
"אבל בגלל הדין היא מתה."
"ברוך דיין האמת."
"אתה מתכוון לעצמך חבר בית הדין הגדול?"
"רשע."
"רשע מי שלא חס על עגונות."
"אין רחמים בדין!"
"גם לא בעולם האמת?" 
"מה אתה בכלל יודע על עולם האמת?"
"יש לי זמן. כמו שאתה אמרת מה בוער." 
"אש הגיהינום בוערת."
"בוא ונדבר ברצינות," התקוממתי וראיתי את עצמי מסתער על כבוד חבר בית הדין של מעלה, לשעבר בבית הדין דלמטה, "וכי הספק חל על כל ענייני ההלכה?"
"בהחלט."
"למה?"
"כי כשאתה מקיים מצווה אתה צריך לצאת ידי חובת כל הדעות. אחרת ספק אם קיימת את המצווה."
"ובכל זאת נשאר ספק." 
"יכול להיות. אבל לדעת הכול, באיסורים הבעיה יותר חמורה. ספק חילול שבת זה ספק סקילה. וספק אשת איש זה ספק ממזר וספק כרת ואפילו ספק עונש חנק לבועל."
"אם ככה הספק מנהל לך או לכם את החיים." 
"תקשיב טוב," ריבן אמר את הדברים לאט כמי שמונה מעות, כפי שההלכה מצווה להתפלל לאט ובכוונה ובהגייה נכונה, "הספק הוא הדבר הוודאי ביותר בעולם."
"אתה טועה," התקוממתי, "הספק משתק."
"בדיוק ההיפך. הספק מניע את העולם ומקנה לו את חיוניותו. ללא ספק 'לא שייך' צדק בעולם. ולא בכדי קבע החוק שכאשר מרשיעים אדם אסור שיהיה אפילו ספק קל. אלמלא הספק היו מאות בני אדם נתלים על העצים או מועלים לגרדום."
"הספק מותיר רוצחים בחיים."
"ובלי הספק מערכת המשפט הייתה רוצחת אנשים חפים מפשע. ואני אגיד לך יותר מזה אילו היו אהוד אולמרט ובנימין נתניהו נשמעים לספקות שלהם ולא היו יוצאים למבצעים, היו חוסכים 
דם רב."
ואילו דוד בן גוריון היה נשמע לספקות שהעלו חבריו לא הייתה קמה מדינת ישראל," דימיתי שזאת טענה ניצחת. אבל התברר שלא לפי עולם המושגים של חברי הספקן.
"אז לא הייתה קמה. איזה מדינה זאת בכלל."
"עד כדי כך?"
"כן. מדינה של גיהינום."
"לספק יש מקום במדע," ניסיתי לשאת חן מלפניו. אולי יחוס אולי ירחם על אישה מסכנה, "כאשר התחילו להטיל ספק באמתות הישנות התחיל לצמוח המדע." אני טמנתי לו מלכודת בדברי וציפיתי שהוא ייפול בה.
"אז אתה רואה שאני צודק."
"לא. אתה לא צודק," התווכחתי, "מה תענה לאיש מדע שמטיל ספק בקיום הבורא. במתן תורה ובכל הנרטיב שלנו."
"אז הם מטילים ספק. אני בספק אם הם בכלל מבינים משהו."
"אתם, בעלי הספק, מחמירים מאוד בקיום מצוות," החזרתי את הדיון לנושא לשמו התכנסנו.
"אנחנו רוצים לקיים את התורה בלי שיהיה לנו ספק בקיום המצוות."
"אפשר להגיע עם הספק הזה עד לאבסורד."
"האבסורד הוא, שאחרי מאה ועשרים, מגיע אדם לבית דין של מעלה וכשעורכים את המאזן שלו. מצוות בטור הזכות ועבירות בטורי החובה, מתברר לו שהוא לא קרא אפילו פעם אחת שמע ישראל כפי שצריך."
"אתה מדבר מתוך ניסיון?"
"אצלי לא הייתה בעיה בכלל. אני קורא קריאת שמע פעמים הרבה. אולי באחת לפחות אצליח לכוון ולהתייחד עם בוראי."
"והצלחת?"
"לא מגלים סודות מן החדר."
"טוב אז נדבר בעניינה של גאולה עמיאל. אמנם אין זה אקטואלי יותר. למה התנגדת בתוקף לביטול הנישואין?"
"התעורר אצלי ספק שמא בכל זאת כשהוא קידש אותה. היא ידעה על הבעיה שלו. ובכל זאת הסכימה."
"היא טוענת שלא ידעה."
"היא נוגעת בדבר."
"אישה נאמנה להעיד על עצמה ולכן בית הדין בנתניה דחה את החשש הזה."
"אבל שם התקבצו דיינים קלי דעת. אין להם ספקות. ולכן אסור לסמוך על שיקול הדעת של הרב ברקאי."
"אל תיעלב. הפסיכיאטר אבחן שאתה וכל מי שחושבים כמוך סובלים מהפרעה נפשית ששמה OCD. כלומר סובלים מחרדה. ואתם אובססיביים בפחדים שלכם."
"תנחום הוא בן סורר ומורה. אל תזכיר אותו אפילו. הוא כפרת עוונות."
עלה בי זכר ליל ה'כושר' שתנחום לא החמיץ בו את ההזדמנות. אילו היה ריבן יודע מה שאני יודע היה בוודאי מת שנית. 
"תנחום רופא מעולה. הוא זוכר ששיגעת את בני הבית בחרדה לילית קבועה שמא הדלת ראשית אינה נעולה ובדקת כל הזמן את המנעול. כי אולי הוא מקולקל או לא נעול. כמה פעמים אתה בודק כאן את הדלתות בלילה?"
"שטיא. אצלנו אין דלתות. רק אצלכם בגיהינום. עוד תראה. ואי אפשר בכלל לפתוח אותם."
"לפעמים עוברת לי בראש מחשבה נוראה שכל הדתות בעולם מבוססות על חרדה ועל אובססיה." 
הוא אמר משהו. אבל בדיוק אז ירד עלינו ערפל סמיך והאפיל את פניו. גם את שלי. ולכן לא שמעתי את תשובתו. אולי בכל זאת הספקתי לשמוע משהו ושכחתי כי נרדמתי.
אחרי כמה שעות כשהתעוררתי, וכדרך הזקנים קרטעתי יחף לשירותים, כעסתי על עצמי שלא 'ירדתי' מספיק על ריבן. 
היה עליי לומר לו שהוא מערבב את כל סוגי הספק. יש ספקות נעלים כמו זה שמקדם את המדע, מערער על הנחות ותיאוריות שעכשיו כבר מותר לדחות אותן ומגיע למסקנות על פי ניסויים. או הספק באשמה שבזכותו אין מרשיעים אנשים שתפרו להם תיקים. וגם הספק אם תפרוץ מלחמה או לא תפרוץ שבעטיו מתכוננים ונערכים כאילו היא כן בפתח. אלו ספקות של רווח והצלה וקדמה. ואילו הספק שלך ראובן יקירי הוא ספק אנוכי, מעקר ומשתק. משום שאתה חושש שבשמיים יבואו אתך חשבון על שהתרת לכל העולם אשת איש כביכול. אין ספק בלבך כשאתה הורס חיים. גורם לרבים ששוב לא יתנו אמון בממסד הדתי. והחמור ביותר מחלל את השם יתברך.
אבל כדי להטיח בו את מכלול הטענות אאלץ להמתין לעוד לילה של נדודי שינה. וספק אם אוכל לחדש עמו את הקשר. ו"לא," אמרתי לזוגתי, "לא דיברתי עם עצמי. תשני טוב שלא יהיה לך ספק בכלל. תיכף כבר בוקר." 
בא בוקר. לא היה ספק בכך. קרני אור הסתננו בעד לחריצי התריס ושרטטו על התקרה רצועות ומעגלים של אור. הם שיחקו על פני רעייתי שתחיה. אני התעוררתי. ודאי שהתעוררתי. ואז התקבעה בי מחשבה נואלת. ריבן צודק. אותו ספק שאצלו מתבטא באורח החיים, שולט בנו כבר זמן רב. ספק מניע את החשש מפני שלום עם הפלשתינים. וכי איך אפשר לתת אמון במפירי חוזים סדרתיים ובדת שאימצה לה את ירושלים ומנסה להשליך אותנו אל הים? הספק הוא ספק דיני נפשות ופוסקים לחומרה.
ומנגד כמעט כל התקשורת וכל יוצרי הספרות והתיאטרון אחוזים בולמוס של ספק. ספק בדבר צדקת הדרך. ומשום הספק החמור, על עצם היותו של עם ישראל עם הראוי לארץ משלו, הם שוללים את הזיקה לכל הארץ. והם מתלבטים, אולי אפילו מתייסרים בסבלם מן המחשבה המסופקת שאולי כל המעשה הציוני אינו אלא פשע נגד האנושות. כי ההבטחה לאבות וברכותיו של משה אינן אלא נרטיב פרימיטיבי. ובכך אין להם כל ספק.
ואז גם צפה ועולה החרדה האובססיבית מפני מה יגידו הגויים, ומתעוררים רגשי הנוחם על זוועות שחוללו חיילים במלחמות לא מחויבות המציאות ובמבצעים ראוותניים. כל העולם אחוז ספקות. לא רק אצל היהודים חוגגת הספקנות. המערב כולו נרעש ונפחד. מבקש כפרה על התנשאותו. התקינות הפוליטית אף היא תופעה מובהקת של תסמונת החרדה האובססיבית והדיכאונית. ועכשיו יהיו מי שיטיחו כי בדבריי אלה אני מבקש לחפות על חרדה שאחזה בי מפני החיים. או להצדיק את הבחירה בטראמפ שזכה בתמיכת האמריקנים שהתגברו על הספק.
ריבן חביבי אלף אלפי סליחות. צדקת ממני. הביטחון בחיק כסילים ינוח. מבלעדי הספק הכול הבל הבלים. אשרי אדם מפחד תמיד. ואוי לה לאישה שתמיד משלמת את המחיר.
איני יודע אם ריבן סלח לי. ניצה האם השכולה לא סלחה לו. ואני עכשיו ממש בדרכי אליה. האם יעמוד הספק לִזְכוּתה? 

אמא של ממזר

תפנה לדובר 

"שלום," אמר מני, "האם אני מדבר עם הגברת ברנע?"
"מי מדבר?" הקול מן העבר השני נשמע מאוכזב כאילו לא זאת השיחה שציפתה לה.
"שמי מנחם קפלון ואני מדבר מירושלים ואת יכולה לקרוא לי מני."
"כן מר קפלון," היא האריכה במתכוון את הגיית השם, "מה העניין?" 
"העניין הוא שאני שואל אם תהיי מוכנה לעדכן אותי על אודות התקדמות חקירת מותו של הרב מרקוס?"

נדרשו לנו ימים לא מעטים להתאושש מהידיעה על מותה של ליהי. ואז מני החליט: אנחנו יוצאים להתקפה. כלומר הוא ידבר עם הקצינה האם. לאחר ניסיונות אחדים שלא התפתחו לכלל שיחה נוצר הקליק. אני האזנתי אחר כך עם מני להקלטה. מני נשמע חלוש ואפילו חולה ואילו הגברת הייתה בטוחה בעצמה. לפחות בתחילת השיחה.
"סליחה אדוני. זה לא מקובל."
"מה כאן לא מקובל?"
"להטריד קצינת משטרה בביתה על עניין משטרתי מסווג."
"אני מתנצל. אני מדבר בשם משרד חקירות."
"איזה?"
"עוד אין לו שם. אנחנו חדשים. שני גמלאים משירות המדינה."
"אז אתה בוודאי יודע שצריך לפנות לדובר המשטרה."
"אני לא משוכנע שאת רוצה שאפנה לדובר המשטרה."
ניתן היה לצפות שתנתק או תגער בבן שיחתה על חוצפתו. אבל היא קלטה את המסר וניסתה להבין מה מסתתר מאחורי הפניה, "לְמה אתה מתכוון?"
"לכך שאת חתמת על גניזת התיק בטענה שמתנהלת חקירה סמויה."
"אני חושבת שאתה מנסה להוציא ממני מידע בטענה שקרית."
"זה לא שקר. כשיש חברים לא צריך פרוטקציה."
"מי אתה באמת?"
"הייתי בכיר בגוף חשאי של משרד ראש הממשלה," מני יצק נימה של התנשאות בקולו, אף כי ייתכן שקולו השברירי לא היטיב להעביר את המסר. מכל מקום נדרשו לגברת ברנע שניות אחדות כדי להבין שלא תוכל לנער אותו מעליה בנקל. 
"ברור לי. אדוני הנכבד. אבל אם מותר לי לדעת מה הסטנדינג שלך?"
"בוודאי גברת תת ניצב. מותר לך לדעת. המשפחה ביקשה מאתנו. המנוח היה חבר נעורים של השותף שלי ולכן פנו אלינו. ואגב אנחנו חוקרים בהתנדבות."
"ומי השותף שלך?" שאלה בנימה עניינית ועדיין בלי לגלות אותות של מבוכה או חשש.
מני ענה.
"גם הוא מהמוסד?" התאכזבתי שהיא לא ידעה מי אני. 
"הוא מהתקשורת האלקטרונית, כלומר היה."
בהקלטה שמעתי את הנשימות שלה מתחילות להאיץ, "אדוני למה אתם משלים עצמכם שתצליחו, בעוד אנחנו המקצוענים טרם מיצינו את החקירה. זה היה שוד יהלומים שהשתבש ואנחנו כל הזמן עם יד 
על הדופק."
"שוד מוזר מאוד."
"מה מוזר כל כך?"
"שאתם קובעים שזה היה שוד יהלומים שהשתבש אפילו שידוע שהמנוח לא עסק ביהלומים."
"אתה ואני יודעים. אבל הרוצח לא ידע."
"על סמך מה את קובעת?"
"לא אני אלא החוקרים, ולפי העדויות שהם גבו."
"דיברתי עם העד. העדות שלו מלאה חורים ושקרים מכאן ועד הונולולו לפחות."
"החוקרים חושבים אחרת. אני אימצתי את הדו"ח. ואישרתי אותו. והטלתי איפול כדי שנוכל לקיים חקירה כהלכתה."
"זאת אומרת שאני יכול למסור למשפחה שאין התקדמות?" 
"בהחלט. בינתיים אין."
"אני מודה לך מאוד," מני השמיע קול שיעול קל כדי לאותת שבכל זאת טרם סיים לדבר. "אגב, כמה מקרים של שוד יהלומים אירעו בסביבה הזאת? אני מתכוון לבדוק. ביי."
מני אמר לי שאת הטריק הזה של שאלה שמבקשת להבהיר למי שמנסים להוציא ממנו מידע שהוא עדיין חשוד למד דווקא בטלוויזיה בסדרה הישנה על המפקח קולומבו.
"השחקן היהודי פיטר פאלק, אם איני טועה," ביקשתי להרשים 
את מני.
ניצה ברנע לא נבהלה והגיבה בכחכוח גרון משלה, "מר קפלון הרי אינך מצפה שכתת־ניצב אהיה מצויה בכל העבירות בארץ."
"חשבתי שכמי שאישרה את הממצאים יהיה לך עניין בזה."
"כנראה שטעית."
"אוקיי, תודה. אני רוצה לקוות שעוד נדבר."
"אבל הפעם רק באישור דובר המטה הארצי."

נקמה

התפתחות דרמטית. פוענח רצח הדיין הרב מרקוס. הרוצחת קצינת משטרה בכירה. היא רצחה כנקמה על מות בתה שחקנית הטלוויזיה. הקצינה בדרגת תת ניצב העלימה ראיות ועצרה את החקירה בטענה שקרית כי מתנהל מעקב מודיעיני אחרי כנופיית שודדים מסוכנת שגם רצחה את הרב.
בעודי משוטט ליד ביתה של תת ניצב ברנע בצהלה ומתאמץ לבזבז זמן עד שאתייצב נוכח דלת הווילה בת הקומה האחת שצבעה כעין האוקר, ניסחתי בראשי את הידיעה הזאת כאילו עודני איש חדשות ברדיו ולא גמלאי מובטל, שלעת זקנה מנסה לפתוח בקריירה של חוקר פרטי. עמוק בלבי החלה לפרפר תחינה שלא נגלה מי הרג את ריבן. מכל מקום לא עכשיו. התהליך ריתק אותי ולאו דווקא התוצאה. מצאתי לעצמי אתגר. החקירה מילאה אותי מרץ. ולכן רציתי למשוך אותה עוד ועוד. אם החקירה תסתיים כי אז אשוב למצב ההתחלתי של גמלאי משועמם וחסר עניין בחיים. 
ומנגד פענוח הרצח של ה'חברותא' שלי יוציא את שמנו כמפענחי תעלומות ומפצחי צפונות וכך נזכה לקהל לקוחות. אולי נגולל מעלינו את חרפת הבטלה והשעמום שמכלה באכזריות גברים זקנים. ה'פוסטים' שלי באתרים החברתיים בדבר משרד החקירות לא עשו רושם כלל, ולא נודע כי באו אל קרבו של התווך הווירטואלי. אז אולי בכל זאת טוב שנפענח את הפרשה.
אם אין לקוחות לפחות יש לנו חשודה ולא סתם אישה מן השוק אלא קצינה בכירה במשטרת ישראל. וגם גילינו את העילה. עשיית דין צדק במי שגרם למותה של בתה היחידה. 
אמנם אין אנו יכולים למלא את כל החללים בתצריף. הרב מרקוס פגע קשות בליהי אבל בכל זאת אינו אשם בתאונת הדרכים. מני מצא לכך הסבר. הרב מרקוס הרס את חייה של ליהי פריגן וקיבע את מעמדה כעגונה. הוא שבר את רוחה. ריסק את אמונתה. הוביל אותה לדרך ללא מוצא. ואז לילה אחד של ייאוש או זעם שתתה לשוכרה או נטלה סמים ונרדמה ליד ההגה.
"אתה מניח שהגברת ברנע ידעה על פרשת ביטול הנישואין? והרי ליהי לא שיתפה אותה בחייה?" שאלתי.
מני נעץ בי מבט שופע זלזול, "היא ידעה. ברוגז עם הורים הוא כמעט תמיד מצב זמני. מתמידים בו כל זמן שאין נזקקים להם. תמיד בעת צרתם הילדים ואפילו אם הם בוגרים, מקפלים את הזנב ויורדים מן העץ הגבוה וזוחלים על ארבע הביתה."
עם מני קשה מאוד להתווכח, גם כשכל הסימנים הראו שמצבו הולך ומתדרדר, הוא ידע מה להשיב לאפיקורס.

מני חולה 

הצגתי עצמי בטלפון באוזני הגברת ברנע כשותפו של איש המוסד בדימוס שדיבר אתה. "אמרתי שלא אדבר בלי אישור מדובר המשטרה," היא קטעה אותי.
"אז אל תדברי ורק תקשיבי. ואחר כך תעשי מה שתרצי."
"למה החבר שלך לא מתקשר?"
"הוא עסוק בעניין ביטחוני," שיקרתי ולבי ממש חישב להישבר. נתקיים בו לפני שבר גאון. הביטחון היחיד שמני היה מעורב בו היה באותה שעה קרב מר על חייו.
מני הכשיר את הקרקע לפגישה המכרעת עם תת ניצב ניצה ברנע, אבל לא הוא יברך על המוגמר. בעוד אנו מתכוננים לשיחה עם האם הרוצחת, מצאו הרופאים כי שוב פשה הנגע במוחו. הוא נפל בביתו ואיבד את ההכרה. הגידול השפיר לכאורה, כלומר הלא סרטני, היה עם זאת ממאיר בעיקשותו ובנבזותו, והמשיך לגדול במסתרים. לכן חש ברע לאחרונה. מני התמוטט כאשר הגידול פגע באחד מכלי הדם וחסם אותו. חברי הובהל לבית החולים לניתוח חירום. הרופאים הודו באוזנינו שספק אם הפעם יוכל לעמוד בניתוח. אני נתקפתי חרדה לחייו של שותפי החכם מכל אדם. יומיים לא בא אוכל לפי, ריח המזון עורר בי סלידה. גם התקשיתי להירדם וכשנרדמתי תקפו אותי סיוטים. התכנסתי בתוך עצמי במין דיכאון של רואה שחורות. ניסיתי לעודד את רוחה של רעייתו, אבל גם היא וגם ילדיהם ידעו שרק נס גדול ישיב אליהם את מני. שאלות אילמות — כיצד יראה אחרי הניתוח? והאם תתעצם נכותו? כרסמו בנפשנו. העיקר שהוא יחיה, אמרנו וקיווינו לטוב. 
וכך את השלב האחרון בחקירה נאלצתי לנהל לבדי. מני סבר כי אם לא תצליח הגברת ברנע לטהר עצמה בפנינו, שומה עלינו למסור למשטרה את כל שהעלינו בחקירתנו. אבל אני לא הייתי משוכנע שזה אמנם תפקידי. התרתה של תעלומה לעולם אינה סוף פסוק. יש והיא פותחת פתח לתעלומה חדשה. עכשיו שאנו יודעים מי הרוצחת, היא עצמה הפכה להיות התעלומה. המסירה לשלטונות נראתה בעיני פרט חסר חשיבות. פענוחה של האישה הוא אשר העסיק אותי. מה באמת הניע את ניצה ברנע? האם נתקפה רצון לכפר על חטאיה כלפי בתה? או שמא פיעם בה רגש הנקמה הקמאית וכפה עליה להעניש במידה כנגד מידה את מי שגזל מבתה היחידה את חייה? האם עשתה ניצה ברנע את שעשתה בדעה צלולה או אולי נאחזה טירוף? אילו היה מני אתי הייתי נעזר בו. אבל הוא לא היה אתי, ונדמה היה לי שאני שומע אותו אומר, תרד מן העניין. ביצענו את המשימה. תשאיר את היתר למשטרה. מני צמח בארגון שדגל במעשים ולא טיפח לבטים. סיום העניין היה מבחינתו הסגרת הרוצחת. עכשיו שמני יצא מן המשחק יהיה עליי להחליט לבד איך לסיים את הפרשה הזאת. 
התאמצתי להישמע תקיף ואפילו מאיים, "גברת ברנע בשם משפחת מרקוס אני מבקש שתואילי לקבל אותי לשיחה." 
היא לא דחתה אותי. היא הסכימה. אפילו לא התווכחה. מתברר שפעולת הריכוך של מני עלתה יפה. כנראה הייתה מודאגת.
היא קבעה את המקום והזמן. מסרה לי הנחיות דרך וגם הזהירה אותי מהמשמר הפרטי הפועל בצהלה להבטיח את שלום דיירי השכונה. השומרים מסיירים ברכב ועוצרים אורחים פורחים כדי לתהות על קנקנם ותובעים לדעת מכל מי שאינם מכירים: מה לכל הרוחות, הביא אותך לשכונה השמורה הזאת? אינך חייב, הדגישה, להסביר להם בדיוק למה באת לבקר אותי. והיא ביקשה בתקיפות שלא אאחר שכן היא עסוקה עד מעל לראש. הבטחתי אך לא קיימתי ובמתכוון לא קיימתי.

צרה צרורה

...ויהי היום ואני בדרכי לצהלה. 'ואין ויהי', בראש משפט, כפי שאומרים המפרשים’ 'אלא לשון צרה'. ואכן נכנסתי ראשי ורובי לתוך קרביה של צרה צרורה. שום טובה לא תצמח ממנה לא לי ולא לה ולבטח לא לשני שוכני העפר.
יום סגריר היה אותו יום. עננים כבדים הקדירו את עין הארץ והאפירו את השמיים. ובעודי עורך 'סדר הקפות' סביב הבית וכבר ריח של גשם קרב ובא עולה בנחיריי. אבל לא נשמתי לרווחה. אף כי מעצם בריאתי חובב חורף אני ומתכרבל בכנפיה של המלנכוליה שחורף בבואו פורש על בני אדם נוגים, לא התמסרתי לה. באותו הבוקר יותר משירדה עליי עצבת אחז בי פחד ואם תסלחו לי על ההגזמה והציטוט מהמקורות, חרדתי חרדה גדולה כאילו הגיהינום פער לפני את פיו, לכן חזרתי חזור ושוב להקיף את הבית עד שארגיש כי הנני מוכן ומזומן לשים נפשי בכפי ולהתייצב פנים אל פנים עם האם המסכנה. נמנעתי שלא להרחיק נדוד מן היעד משום שכבר נתקלתי פעם אחת במכונית הסיור, ואף הבחנתי במצלמות הניצבות על עמודים בכל עבר ומנציחים רגעים חשודים בתולדות צהלה, אותה שכונה עצבנית אשר שלא כשמה צהלה היא, אלא סוגרת ומסוגרת ומתנשאת. בשנת 1951 איוו אנשי צבא וביטחון בכירים להקימה ולשכון בה. כיום גרים לצד הוותיקים בבתים נמוכים מוקפים בעצים גדולי נוף שפרוסים ברחובות מעוקלים, גם סתם אזרחים בעלי הון שדי ממון להם לרכוש דירה בשכונה היוקרה היקרה.
התמהמהתי במתכוון גם כדי להרבות את ייסורי הציפייה בלב האישה, אולי כך תיקל עליי המערכה לחלץ ממנה את האמת. וגם לתת לזמן ולאוויר הצונן להרגיע את נפשי. עדיין התחבטתי בלבטים מביכים. מי שמך? והרי אין אתה שליח הצדק ולא באת לעקור את הרשע. גם חסתי על האישה הזאת. ולרגע הזדהיתי אתה. וכעסתי על ריבן חסר הלב. מעולם לא נקשרה נפשי בנפשו. ובכן מדוע קיבלתי על עצמי לגלות מה באמת אירע באותו לילה גשום וסוער? האם רק משום שרציתי להפיג את שעמומי? והנה בא אני עתה להוסיף פצע וחבורה על המכה שהכתה באישה הזאת.
כדי שלא אעשה שקר בנפשי, סיכמתי ביני לבין עצמי כי באמת אין לנו הוכחות, רק השערות. מני היה משוכנע. אבל שמא בשל מצב מוחו בכל זאת נחפז במסקנתו. שום פרקליטות לא הייתה מגישה כתב אישום על בסיס הנחותיו המבריקות של איש המוסד לשעבר. ואפילו בית משפט ישראלי, הידוע לשמצה בלהטו הישועי להרשיע כל נאשם, לא היה עוצר אותה, גם לא מטיל עליה מאסר בית עד תום ההליכים. ואילו מני כדרכו לא פקפק. בעולם הדמדומים שבו פעל מתנהלת מערכת צדק שונה לחלוטין. שם יורים ולא בוכים, אלא אם כן המטרה שרדה. לכן הרהיב עוז ואמר, "חביבי אני אוציא ממנה הודאה באשמה. על אף שלטעמך אינה פושעת אלא אם שעולמה חרב עליה ודעתה השתבשה ומחפשת נקמה ועל כן היא ראויה למחילה." הקשיתי עליו בשאלה אם עודנו זוכר את לקחו מימי ילדותו בברוקלין כי 'לפתח חטאת רובץ' ויצר לב האדם רע מנעוריו. אבל מני בשלו, עליה לתת דין וחשבון על מעשיה. העולם אינו הפקר. "לא שכחתי את מה שלמדתי בבית הספר סלומון שכטר שרוצח לא יינקה. תת ניצב ברנע לא תוכל להמשיך להתנער מן הרצח וכאשר תבין סוף סוף שאנחנו יודעים כי ירתה ברב מרקוס תאלץ להכיר בפשעה."
עכשיו ממש מול החלונות הצבועים בחום דהוי של בית האוקר זכרתי כי גם החכם מכל אדם שהכרתי לא הצליח לשבץ בתמונת הפסיפס של הפענוח את רב שמחה מזכירו של המנוח. נותרה בעינה התעלומה. מדוע יחפה על הרוצחת? אלא אם כן גם לו היה חשבון לגמור עם החברותא שלי. ולמה הוא אמר לנו שגאולה לא תבוא לבית הדין לדיון חדש? כנראה שידע שאינה בחיים. מני אמר שהוא צריך לישון על זה לילה אחד לפחות. אבל גם אחרי עשרה לילות תמימים נשארה התעלומה בחזקתה. עכשיו כשהוא מונשם ומורדם בוודאי שלא יוכל לשלוף מנבכי מוחו המיוסר הברקה גאונית.
מדוכדך וגם נואש בשל מחלתו של מני ואף שלא סידרתי בראשי את סדר השאלות, צלצלתי בפעמון הדלת. ואז החלטתי שלא לדבר אתה על נעוריה של ליהי ועל וחיי המשפחה ועל טיב הקשרים בין האם לבת, והיכן האב ומה לדעתה גרם לה לליהי להתכנס אל תחת כנפי השכינה, ואיך הייתה מערכת היחסים שלה עם הגברים בחייה של האם, אם היו כאלה. אילו עודך עיתונאי, טענתי כלפי עצמי, ומכין כתבה על משברים שמביאים נשים צעירות אל הדת, אלה היו השאלות החטטניות שהיית חייב להציג ולא להרפות מטרפך עד שהיה חושף בפניך את צפונות נפשו המעורערת. ועוד טענתי בפני לבי הפועם בעצבנות, גם סופר אינך, רק למושכים בעט סופרים מותר להעצים את הדרמה, לתכנן את המפנים בעלילה, לפזר את הרמזים ולהוליך את הקורא אל שיאו של הסיפור ואו אז להביא אותו לידי קתרזיס. ובאמת אין בך את העוז והחוצפה של בלש פרטי, מה שנכון נכון. אף שאתה מנסה להעמיד פנים ככזה. אתה שואף לדעת מה אירע באותה לילה. והלוואי שיתברר לך שהאישה זכה כשלג דאשתקד. כל זאת שחתי לעצמי וכמעט שהשתכנעתי.
ושוב ניחמתי על שבחרתי לנהל את המהלך המכריע של פתרון התעלומה בכוחות עצמי. טוב יותר היה אילו גיליתי לתנחום שאמה הורתה של יקירתו שהוא חס עליה והביאה אל מיטתו, היא אשר הרגה את אביו. ומוסיף ואומר לו ואידך זיל גמיר.
אילו נועצתי באשתי או בילדי היו מטילים וטו. אוסרים עליי ללכת לביתה של רוצחת. מי שרצחה פעם אחת עלולה לרצוח פעם נוספת. מחשבה טורדנית זאת הפחידה גם אותי ולכן התכוונתי להשאיר מכתב ובו פרטים על שליחותי ובבואי אל הקצינה אומר בהאי לישנא: גברתי הנכבדת, אם לא אשוב הביתה בזמן סביר יגיעו לכאן חבריך השוטרים בקול ענות גבורה של ניידות עם פנסים וצפצפות. אבל גם זאת לא עשיתי. וכשהיא פתחה לי את הדלת היה מאוחר מדי להימלט כלעומת שבאתי.

מול רוצחת 

"מה מביא אותך אליי?" שאלה בלי שניכר בה כלל שהיא מצפה לתשובה. 
כאילו שלא ידעה. הייתה לה כף יד חמימה. לא יד קרה ולחה כשל מי שאחזו פחד. "איחרת," נזפה, "הבטחת הרי." מלמלתי כמה מילים על עומס בדרכים וטעויות ניווט. היא גמלה לי בתנועת יד מזלזלת כאומרת, "רבק. אל תבלבל את המוח." והובילה אותי וידה על שכמי אל חדר מרווח, שצבע קירותיו כצבע הווינאי של כותלי הבית מבחוץ, רק מתון יותר. על פינה אחת חלשה ספת עור בצבע חום בהיר שהשתלב בארשת הקירות. ומעליי צפה נברשת מעשה מתכת כסופה עם קנים משוננים ושפע של בתי מנורה. וכאילו איימה ליפול עליי רצח אם לא אתנהג כראוי. בכל משך סקירתי את מקום המצאי חששתי להישיר את עיניי אליה. מעולם לא עמדתי פנים אל פנים מול רוצח. ולכן שיגרתי אותן ליהנות מציורים של נחום גוטמן, יוסל ברגנר ויוסי שטרן. ראיתי גם מה שנראה בעיניי העתק אבן ממוספר של ראובן ששלח חמור ירוק לשוטט מול הר המורייה. מיד נזכרתי במשיח אבל לא היה לו מקום בציור. האם ראובן לא ידע שהמשיח יופיע בשערי הר הבית ברוכבו על חמור לבן ולא על חמור ירוק? המארחת הבחינה במבטיי המרפרפים על הקירות ואמרה, "יפים נכון. חתיכת היסטוריה. ירושה מאבא שלי. הוא היה אספן של ציור ארץ ישראלי וישראלי. ואלה נשארו. גם הבית שלו. הוא היה ממייסדי השכונה. איש שירותי הביטחון, והוריש לי את התאווה לשחק בשוטרים גנבים." וכל זאת אמרה בלי שפתחתי את פי אפילו. והשאלה 'מה הביא אותך אליי?' עדיין ריחפה מעלי כמו ענן כבד.
באתי, חזרתי כמעט מילה במילה על שאמרתי לה בשיחת הטלפון, כי אני עיתונאי בדימוס וחוקר פרטי מתחיל. למדתי עם המנוח בבית ספר תיכון. ולכן המשפחה, כלומר בנו פנה אליי בבקשת עזרה. נדמה להם שהרצח הושתק. וכי העילה לרצח, כפי שאמרו להם וכפי שפורסם, היה שוד יהלומים שהשתבש, אינה מתקבלת על דעתו של בר דעת. והם נשבעים שהמנוח מעולם לא החזיק בידו יהלום, גם לא חיקוי. ולאלמנה אין בכלל תכשיטים. רק טבעת נישואין וצמיד שביידיש ירושלמית קוראים לו מֶנִיעֶה, ירושה מאמא שלה. קיוויתי שככל שארבה בפרטים לא חשובים, היא תאמר משהו שייתן לי עילה להטיח בה את משפט המחץ: "אין זה נעים לי להאשים אותך במותו של הרב. אבל מה אעשה והממצאים שבידינו מאלצים אותנו לטעון שאת הרגת אותו, את כבוד הדיין." אלא שהיא לא הקלה עליי לשאת באוזניה את כתב האישום, ולא עוד אלא שנטלה לידיה כחוקרת מנוסה את המושכות ובעודה מנחיתה אותי בתוך כיסא דמשקאי אדמדם עם מסעדי ידיים גבוהים, אמרה: "אם לא תלשין עליי ל'שוברים שתיקה'. הכיסא הוא שלל מיפו, משפחה שברחה, בארבעים ושמונה, השאירה את כל הבית. ומיהרה לנמל. איזה מזל."
גם היא התיישבה ואז נצטוויתי, "ספר לי על הרב מרקוס. איזה מין אדם הוא היה?"
"הפעם האחרונה שהתראינו הייתה כשהיינו בני שש עשרה," עניתי, "למדתי אתו שנתיים. ולא סבלתי את המסכן זכרונו לברכה."
"למה?"
"כי התפתחו אצלו הרגלים מוזרים. אבל בעיני הממסד הרבני הוא נחשב לאישיות נעלה."
"גם אתה חושב שהוא היה צדיק? אתה לא נראה לי אחד מהם."
"בואי נגיד שהיה צדיק לפי דרכו."
"אתה אומר שכל מי שחושב שהוא צדיק רשאי להיות רשע כלפי האחרים?"
"גברתי. רשע הוא לא היה. היו לו עקרונות."
"סליחה, אתה הרי לא מאמין במה שאתה אומר."
"טוב. אנסח זאת אחרת. הוא נהג על פי שיטה שמקובלת בהלכה."
"ובתור שכזה הוא התקדם והגיע לבית הדין העליון?"
עכשיו הרגשתי חובה להשמיץ, "אני משוכנע שהוא לא היחיד במערכות הרבנות עם הדפקט הזה. להיפך ככל שרב מחמיר יותר ולא מוצא דרכים להקל הרי הוא משובח. והוא מתעלה בקודש למעלת גדול בישראל וצדיק יסוד עולם. לצערי הרב, זהו הכיוון השליט בעולם הרבנות בארץ." 'ברברתי' כדי לא לאחוז את השור בקרניו.
"אבל מניסיוני אני יודעת שיש גם רבנים אחרים."
"יש. אבל לא בממסד. פוחדים מהם. הרב ברקאי מנתניה הוא איש כזה ורודפים אותו. הם סולדים מרבנים אמיצים שאינם יראים לדון ואין להם אימת הדין ומאשימים אותם שהם מזלזלים בהלכה. ראובן מרקוס פחד שמא יטעה ולכן מנע כל חידוש."
"אבל לאיש כזה אסור להיות דיין. הוא מאמלל בני אדם. טוב שהוא מת."
במושגים של חקירה היא טעתה טעות שהייתה משמחת לב כל חוקר. מני היה מגיב לאתגר ולאלתר מטיח בה כי 'אין זה אומר שמותר לך לרצוח אותו,' אבל אני איני מני, כבר אמרתי? ואפילו התעוררה בקרבי אהדה לאישה הזאת היושבת מול התליין שלה בקור רוח. מכל מקום ניסיתי להפך בזכותו של ריבן. "הוא לא היה מסוגל לחתום על פסק דין בענייני גט. זה מעל ומעבר לכוחות שלו. ולכן הוא לא אשם."
"אז מי אשם?"
"מי שמינה אותו. מי שהטיל עליו לאשר או לפסול את החלטת בית הדין של נתניה. אני מכיר את המערכת ולכן אני מניח שהראשון לציון הטיל זאת דווקא עליו ביודעו שאין אפילו שבריר סיכוי שהוא יאשרר את ביטול הנישואין. יש כמה דיינים שהיו מאשרים את ההחלטה בלי לחשוב אפילו. כבר היו דברים מעולם. אבל הרב הבכיר העדיף לטרפד את ההיתר שיצא מתחת ידו של דיין מן האופוזיציה. ובערמתו, כדי שיישאר נקי ויוכל לטעון כי ידו לא הייתה במעל, מסר אותה לרב מרקוס. הוא ידע שהרב הזה יקבור את פסק הדין עמוק, עמוק באדמה."
"אז מגיע גם לו למות. אני רוצה להאמין שאתה מסכים אתי?" 
שוב החמצתי הזדמנות לטלטל אותה וציטטתי מדברי יעקב לרחל, התחת אלוהים אנוכי? 
עיניכם הקוראות כי טרם אזרתי אומץ להטיח אשמה באדם היושב מולי. בעברי ככתב ברדיו כבר האשמתי פה ושם כמה בעלי תפקידים. אבל אז ישבתי ספון באולפן ולא אל נוכח פני הקרבן. אתם מכירים את המושג לראות את הלבן בעיניים של הקרבן. אני ראיתי ועוד איך ראיתי לה ועוד חזיתי שבתוך הלבן השתרכו כמה וכמה נימי דם. גם על פניה גיליתי נימי דם. האם היא מכורה לאלכוהול? 
ניצה ברנע הייתה אישה ממוצעת קומה ורזה. על ראשה שיער אפור כמעט קצוץ. מבע עיניה היה כחלחל אפרפר שמתקשר אצלי עם דימוי של אנשים עזי נפש ובוחני כליות.
ומשום שטרם הרשיעה את עצמה, הרשיתי לעצמי להתבונן בה בעניין רב. בגלל היותה אמה של ליהי הערכתי שהיא כבת חמישים, אך היא נראתה צעירה יותר. פניה מאופרות בקלילות כמי שאינה זקוקה לריטוש. שפתיה לא היו משוחות בצבע. היא הבחינה בסריקה שסרקתי אותה ותגובתה הייתה, "תשתה משהו?"
"קפה." אמרתי בלי לחשוב. עכשיו בוודאי אל לי לפגוע בה. אמנם אין אני בדואי, ובכל זאת המסורת של אנשי המדבר שלא לפגוע במי שפורס אתם את לחמו נראתה לי נאצלת. 
סברתי שעיניה מביעות ביטחון ושליטה עצמיים. סופרים אחרים היו מעדיפים לשרטט קווים לדמותה כפאם פאטאל שכל חזותה מביעה סכנה או איום. אבל אני העדפתי לנטוש את העיניים ולהתעמק ברגליים ואכן באתי על שכרי. הן היו חטובות ונאות, שזופות וחלקות, תחילתן במכנסונים צמודים וסופן בסנדלי עקב נמוך ובציפורניים משוחות בצבע שחור. הגעתי גם לחולצה האוורירית שכיסתה אמנם יותר מטפח. וכל מה שראיתי, גם בעיני רוחי, כאילו הכחיש את אותות הזמן שכבר חרצו נתיבים בפניה. ניצה זאת הייתה כנראה מאותן נשים מבוגרות שנתקיימה בהן סגולת שרה אמנו, שאחרי בלותן הייתה להם עדנה. אבל איני יודע אם באמת הייתה לה עדנה, או שאחרי בלותי לי הייתה עדנה.
שתיקה עמדה בינינו. חששתי להתקדם בשליחותי. שתיתי את הקפה בשקט. היא שתתה מים מינרליים.
"צר לי על ליהי," אמרתי כדי לשבור את השתיקה.
"בעצם ליה ולא ליהי," לחשה. "שמה באמת ליה. על שם אמי לאה. אני בת יחידה. והיא בת יחידה ונכדה יחידה. לקרוא לה סתם לאה לא העזתי כי השם הזה יצא מהאופנה ולכן בחרתי בשם ליה. אבל ב'טיפש עשרה' רצתה להיות ליהי. הילדה המסכנה לא הקלה עליי את החיים. גם שם המשפחה ברנע, מקודם פרוכטיג, לא נשא חן וחסד מלפניה. כנראה שהייתי אמא רעה או אנוכית. אבל מעולם לא עמדתי בדרכה. ואולי זאת הייתה טעות. היא חשבה שהיא חכמה יותר מכולם, ובמיוחד ממני. וגם הרפתקנית ומחפשת ריגושים. תמיד רצתה להיות מעודכנת. המילה האחרונה באופנה. ליהי הכירה את העולם. כילדה הייתה אתי בוושינגטון כששימשתי שם כנציגת משטרת ישראל ואשת הקשר עם ה־FBI ואחר כך שוב בפריז במטה האינטרפול. אבל לא הייתה לה סבלנות. היא הצליחה כדוגמנית. אחר כך פנתה למשחק. מדי פעם ניתקה את הקשרים אתי. בשנתיים האחרונות כמעט לא ענתה להודעות שהשארתי לה. כאילו אני לא קיימת. קיוויתי שהיא תשתנה. אבל לא. אולי אם הייתה מצליחה בטלוויזיה הייתה נרגעת. אבל אז נכנס בה הדיבוק. ולא היה מי שיצעק 'דיבוק צא'. עכשיו אני מתייסרת. תמיד האשימה אותי בכל מיני האשמות. אבל הרגני נא הרוג אם אדע למה היא השליכה מאחוריה את כל עולמה ויצאה לתרבות רעה?"
"היא חשבה שהיא משתחררת מתרבות רעה והולכת למקום יותר טוב," ניסיתי להשיב תשובה אף שידעתי שהיא מפוקפקת למדי.
"אבל למה העולם שלה התהפך? למה הטוב הפך לרע והרע לטוב?"
"אולי הגיעה להכרה בסולם ערכים שונה לחלוטין משלך." 
"סולם רעוע מאוד." 
נאלצתי להודות, "הבחירה הממוקדת שלה הייתה באמת נמהרת."
"אני מערערת על עצם החזרה בתשובה ולא על הבחירה שלה במשוגע." 
"מה קרה לה?"
"מה שקרה לאורי זוהר ולכדורסלן דורון שפר. ולצעירים לבית בנאי. למה פופיק ארנון למה הגברת הצעירה הראל. למה נוהרים המונים לאומן. איך הפכה חב"ד למעצמה. לכל שיגעון יש סיבות משלו."
"אני לא מעלה על הדעת סיבה שיכלה לדחוף אותה לוותר על הקריירה שהתחילה להתפתח."
לא רציתי לפגוע באם השכולה ולכן נאחזתי במין טענה תיאולוגית קוסמולוגית, "ייתכן שלחזרה בתשובה לא צריכה להיות תשובה. אני חושב שבעידן הזה שלנו אנו סופגים קרינה קוסמית של רליגיוזיות. והיא חובקת זרועות עולם ומטלטלת אותו. כמה זמן הטלטלה הזאת תימשך, איני יודע. אבל תולדות הדתות יודעות לספר על תופעות דומות, בימי הביניים וגם בעת החדשה, של התחזקות הרגש הדתי הפונדמנטליסטי. ובכל דת מקבלת הטלטלה הזאת מאפיינים משלה. אצל האסלאם היא חידשה את דין מוחמד בסייף. אצל הפרוטסטנטים את הבריאתניים ומתנגדי ההפלות, ואצל היהודים את הנהירה אל חיק החרדים הקיצונים." 
ניצה שתקה ואני לא ידעתי איך לקדם את החקירה שממילא נשמטה מידי. ואז אמרה, "התביישתי לספר לחברים שלי מה שאני מספרת לך. אחרי מותה השתתפתי פעם באירוע של מחזירים בתשובה. רציתי לנסות להבין אותה. אני לא זוכרת מי הזמין אותי. אישה אחת שאלה 'כבוד הרב למה אנשים חוזרים בתשובה?' 'זאת שאלה מצוינת,' התלהב האיש. "התשובה היא שכל נפש של יהודי חצובה מכיסא הכבוד של הקדוש ברוך הוא והיא שואפת לשוב ולהתמזג בתוכו.'"
"אם ככה הדבר," התפרצה ניצה, "מדוע לא כולם חוזרים בתשובה?" והוא ענה "זאת שאלה עוד יותר טובה. התשובה היא כי השטן מנסה בכל מאודו למנוע את ההתמזגות. ולכן החוזרים בתשובה הם גיבורי כוח."
"והתשובה הזאת שכנעה אותך?" שאלתי, והיא ענתה בשאלה, "ואותך?"
זנחתי את הדיון התיאולוגי שכן התברר שגברת ברנע מוליכה את השיחה לאפיקים מרוחקים ובדיוק כמוני גם היא הולכת סחור סחור. ועליי לשוב במהירות לבירור אשמתה, שאם לא כן, אצא מביתה אוויל משריש יותר מכפי שבאתי.
"את חושבת שתאונת הדרכים קשורה בהחלטה של הרב מרקוס?" שאלתי כי נגמרו לי כל השאלות. 
"אתה טועה אדוני זאת לא הייתה תאונת דרכים. היא שמה קץ לחייה וזה לבטח באשמתו של החבר המרושע שלך."
"הבת שלך התאבדה ? שמעתי נכון?"
"נכון כנכון היום. ליהי שלי טרפה את נפשה בכפה. נורא. אני לא אסלח לו לעולם."
"אני המום. נורא."
"אני מבינה אותך. עוד לא התאוששתי."
"דאגת שהדבר לא יתפרסם?"
"בדיוק," אמרה הגברת ברנע. "מצאו עליה מכתב. הנה תקרא אותו בבקשה בקול רם."
"אחר כך," אמרתי, "אחר כך." פחדתי לקרוא.
"וגם לא רציתי שיתפרסם שהיא הייתה בהיריון."
שוב ספגתי מהלומה עזה בראש. אף כי מני ואני כבר הסקנו זאת מסיפורו של תנחום.
"ליהי לא רצתה להיות אמא של ממזר."
מיאנתי להעמיק את יגונה בטענה כי לעניות דעתי הוולד לא היה ממזר. לאחר שדיין ביטל את נישואיה אי אפשר להשיבה אל בעלה. לא ניסיתי להתפלפל. וממילא לא היה בכך להשיב את ליהי לחיים ולאפשר לוולד להמשיך ולהתפתח במעי אמו. 
אבל בי פגע הרעם. היא טרפה את נפשה בכפה. מעשה של ייאוש, של אובדן עשתונות. חבל שלא התייעצה. ואורנה כבר הכינה עתירה לבג"ץ. כל מומחה לדיני אישות, היה מבהיר לה שחוץ מהרב מרקוס ואולי מעוד דיינים, לא היה איש מעז להכריע שהילד ממזר וכי היא עודנה אשת איש. 
ואז עלתה בי השוואה בין ליהי לבין בת יפתח ההולכת אל מותה השערורייתי בידי אביה. נדמתי לרגע ובהיתי סביבי. כנראה שהחוורתי משום שניצה ברנע שאלה אותי, "יש בעיה? אתה נראה כמי שראה רוח רפאים." שתיתי מים ואמרתי, "ראיתי אכן רוח רפאים. את בת יפתח. טרגדיה של מוות שניתן היה למנוע." 
"למה אתה מתכוון?" היא שאלה.
"לא חשוב," עניתי וגם בירכתי על כך בלבי. כשם שעל בת יפתח לא היה למות כך גם מותה של ליהי היה, התקשיתי לתת לו שם, מיותר, טיפשי. אכזרי. היא עשתה מעשה של ייאוש משום שוויתרה, משום שאיש לא נחלץ לעזרתה. הרב ברקאי מי שביטל את הנישואין, אם לא היה עסוק ביציאה לחו"ל, יכול היה לכנס עוד שני אנשי הלכה ולבסס את דעתו. אמנם הבירוקרטיה הייתה מתקוממת אבל המעשה היה נעשה. והיכן אורנה תשבי למה היא לא הרגיעה אותה? ותנחום במקום לאבד שליטה היה צריך להתייצב לצדה ולריב עם אביו ולעתור לבג"ץ. ליהי מתה מוות שרבים אשמים בו. ומעל לכול כמובן מי שמולכים היום בבתי הדין ואינם מבינים כי הם מפוררים את העם. יפתח נענש וריבן נענש. 
"אתה אולי יודע מי האבא? בחקירה שלכם לא הגעתם אליו?"
שיקרתי, "אני לא יודע." תנחום הופתע כשהתברר לו שליהי הרה ללדת. האשים אותה שהיא סובבה אותו בכחש כדי לאלץ את אבא שלו להכיר בביטול נישואיה. הוא הטיח בה שאבא שלו לא ישנה את דעתו אפילו אם יתברר לו שהילוד הוא נכדו. בשר מבשרו. 
התנערתי מתנחום, "ואת ידעת שהיא בהיריון?"
"לא. רק מהמכתב. אתה מתאר לעצמך שכמו לכל צעירה נורמלית גם לה היו בעברה כמה מערכות יחסים. היא לא נולדה אתמול. וידעה להגן על עצמה. המשוגע עדיין מאושפז. והיא נהייתה דוסית. ועד כמה שאני יודעת דוסיות לא נכנסות להיריון סתם ככה. אז איך אפשר להסביר זאת?"
"לא כל דבר אפשר להסביר," אמרתי. "אולי התאכזבה מהדת. כבר לא יותר דוסית."
חשבתי על תנחום. מצפונו מייסר אותו על שפגע בה. ואולי לא. אולי הסיפור בכל זאת שונה. צר לי שמני אינו אתי.
"אז אדוני, אתה או אתם באים אליי עכשיו ומאשימים אותי, בלי בושה, שאני רצחתי אותו כנקמה על מותה של ליהי," הטיחה בי הגברת ברנע.
"זאת המסקנה."
"על סמך מה, תרשה לי לשאול אותך?" נימת השאלה הסגירה חשש יותר מאשר ביטחון.
"את תסכימי אתי," דווקא עכשיו כאשר היא חקרה אותי אזרתי אומץ. היא רוצה מלחמה. בבקשה. במלחמה כמו במלחמה, "תסכימי אתי כי בצו איסור הפרסום על מותה של ליהי התיק, יצרת לך מרחב פעולה לרצוח את הרב מרקוס ולא להניח לחוקרים לקשר בין שני מקרי המוות." 
"המסקנה שלכם אינה מחויבת המציאות. חסתי על כבודה של ליהי ולא רציתי שיבואו אליי וינברו בחיינו. ולא ראיתי טעם שתהפוך לאייטם סוחט דמעות בתקשורת. ואשר לתיק החקירה, פעלתי לפי סמכותי באגף החקירות. לאחר שלא הצלחנו לפענח שלושה מקרי שוד אלים במבואות הבורסה ליהלומים וכשלא נמצאו ראיות מספיקות בחקירת הרב מרקוס לא נותרה ברירה אלא לעבור למישור המודיעין."
היא חזרה על השקר הגס ואני ניצלתי אותו להעביר את הכדור למגרש שלה. "מני בדק לפני שטלפן אליך ולא מצא מקרים לא מפוענחים של שוד במבואות הבורסה."
"הוא טועה. לא הכול מתפרסם. לפעמים מטילים איפול. מודיעין פועל היטב בחושך ולא כאשר כל מיני חובבנים ומציצניים דוחפים את אפם הארוך לחקירה. אני לא יודעת מי החפרפרת שלכם במשטרה. אבל אם הוא יחטט הוא ימצא עוד עשרות של חתימות שלי על צווים, בקשות, פתיחת תיקים וסגירתם. 
"בכל זאת," התעקשתי, "האם החקירה התקדמה?"
"מצטערת, זה חסוי," כל נאשם מיטיב לשקר. כמעט והשתכנעתי. 
"אני לא מוכנה להמשיך ולשמוע את דברי ההבל האלה. היה עד ראיה, המזכיר והנהג. הוא עצמו נפצע." 
"הגרסה שלו מלאה חורים. ואינה מסבירה כל מיני פרטים מוזרים." 
"אני מבינה שאתם חכמים גדולים יותר מחוקרי המשטרה."
"אני בוודאי שלא. אבל השותף שלי בהחלט. ואגב מה ההסבר שלך לעובדה שהרב נרצח ביריות של אקדח בקוטר "022?"
"אין לי הסבר."
"וגם זווית החדירה של הקליעים משונה מאוד. חורי הכניסה והיציאה אינם נמצאים על ציר מאוזן פחות או יותר אלא הם אלכסוניים וההסבר הוא שהכדורים נורו ממקום שהוא נמוך יותר ממקום מושבו של הרב וכלפי מעלה ובאלכסון. ייתכן שנורו תוך נפילה של היורה. רוצח יורה ישר למטרה."
"מעניין מאוד, אבל אין זה כתוב בתיק."
"נכון. החוקר מהמכון הפתולוגי זכר את המקרה. לדעתו היורה נפל. גם פיזור הפגיעות מלמד כי הירי לא ממוקד. אקדח 022 הוא אקדח של נשים ולא של שודדים. יש לך אקדח 022?"
ניצה ברנע לא נראתה מוטרדת. הוויכוח חידד גם את חושיה, "אז זה הוא המצב, לכן אתה חושב שהרגתי את הרב מרקוס."
"יש לך הסבר אחר?"
"אם אתה משוכנע מדוע בכל זאת באת אליי ולא הלכת להתלונן במשטרה או במח"ש"?"
"בדיוק מאותה סיבה שאת משוחחת אתי ולא מגרשת אותי מביתך."
היא קמה ממקומה, יצאה מן המטבח וחזרה עם אקדח 022.
"לא נמצאו תרמילים בזירה," התפארתי בשליטה בפרטי הרצח. 
"אני מכירה היטב את התיק."
"ומי שגנז את התיק השמיד גם את התרמילים. אני צודק?" 
"לא בהכרח. יש כיום שרוולים מיוחדים שקולטים את התרמילים." 
הושטתי את היד אל האקדח והיא אמרה בטון מפקד, "תיזהר הוא טעון."
היא נשמעה בטוחה בעצמה, רציתי להפחיד אותה, "מני עירב בחקירה חבר שלו מהמוסד והוא לא אהב את מה ששמע."
"אני מבינה שהכוונה היא לרמי, המפקד החדש של החקירות והמודיעין?" 
האם זה רגע השבירה? "את אמרת," עניתי.
"מה אתם מתכוונים לעשות עם החשדות שלכם?"
"אני כלום."
"והשותף שלך?"
"אני לא יודע. הוא חלה."
"ובכן לעניין, מה אתה דורש בתמורה?" 
"את רומזת משהו?"
"חלילה. סתם שואלת."
"גברתי. את טועה. אני לא רוצה ממך דבר. מאומה."
"אז למה באת?"
"כבר אמרתי לך. תנחום האבא של," כמעט שכשלתי בלשוני, "כלומר הבן של המנוח ביקש."
"כמה הוא משלם לך?"
"לא משנה." וכי אצטייר בעיניה כשוטה שאינו דורש תשלום. די לי שזוגתי משוכנעת בטיפשותי.
"כנראה קדחת. אז אתה בכל זאת מתכוון לסחוט אותי. יש לזה אצלכם ביטוי יפה, אתה מבקש דמי לא יחרץ."
"חלילה. שוחד לא יסגור את הפרשה. רמי גפני מתעניין במקרה." 
"אם ככה אין לנו יותר על מה לדבר."
"הבטחת להראות את המכתב האחרון." 
אם בתחילת השיחה הגברת הייתה בטוחה בעצמה ושרבבה אליי מדי פעם את שפתיה ביהירות מתנשאת, באו עתה שקריה ופחדיה ומוטטו את דמותה. כמו במעשה קסמים פג קסמה. היא נראתה לי זקנה. עלובה. אובדת עצות. אמנם תיאור זה לא תאם את מצבה, אבל בעיני המתבונן, כך צריכה להיראות מי שאיבדה את עולמה. 

בכף הקלע

רגש של חמלה עבר בי. ניצה בכתה חרש כאשר מסרה לידי את המכתב האחרון. עדות בדרך אל השאול. ידי רעדו.
אמא 
אני תקועה עכשיו בכף הקלע ואין לי מוצא. את בוודאי לא יודעת ואל תעלבי עוד פעם כי זה מושג מהקבלה. כף הקלע הוא מקום שאינו מקום. ואקום אין סופי. כמו חור שחור. ואני מרגישה שאני לא מצליחה לצאת מהחור הזה. המקובלים אומרים כי את הנשמות האבודות קולעים כמו טילים לכף הקלע משום שלא גן עדן ולא הגיהינום מוכנים לקבלם. כבר איני שייכת לכלום. לא למשפחה. לא לעברי וגם לא להווה. אני לא דתייה ולא חילונית. וגם הילד שברחמי אינו שייך לכלום. כי הרבנים יגידו שהוא ממזר. אל תנסי לטעון כי השתגעתי. אם כי כנראה שהייאוש הורג אותי. אני אפילו לא מסוגלת להצטער. כי כולם הונו אותי. כולם אכזבו אותי. ובמיוחד אני הוניתי את עצמי, ועל זה אין כפרה וגם אין טעם לחיות. אני אבודה. אז שלום ולא להתראות. ועוד מילה אמא. סליחה על מה שעשיתי לך. בכל זאת אהבתי אותך. תסלחי לי, ומה שחשוב יותר, סלחי לעצמך. אבל אותי אף אחד לא אהב. 
אם המכתב הזה יגיע אליך סימן שאני כבר לא אגיע יותר. 
כתב היד היה יפה להפליא. לא ניכרו בו סימני רעידת ידיים או היסוס. קראתי והשבתי לה את המכתב. רק מי שהשלים עם מצבו הסופני ואינו חש כל צער או רחמים עצמיים יכול לכתוב כך.
שתקתי. .
"אז גם עכשיו תגיד לי שהבן זונה לא היה בן מוות."
"מתי החלטת לרצוח אותו?"
"לא רציתי לרצוח אותו. גם לא להרוג אותו. אלא לסלק אותו מעל הדרך, שלא יזיק יותר לילדות מסכנות." 
"את ירית בו," זאת הפעם לא החמצתי את ההזדמנות, אבל האמירה עלתה לי בכאב לב, ואולי מי יודע בכמה וכמה שנות חיים. שנאתי את עצמי. לרגע דימיתי שנעשה דין צדק. צדק אלוהי.
"כן. יריתי בו. אבל לא התכוונתי."
"והוא מת."
"בוודאי. יש לך סוף סוף הודאה. אתה רוצה חתימה?" הצבע חזר לפניה.
"לא."
"ולא תפנה למשטרה?" 
"שלילי."
"אתה פועל בשם בן המנוח?" 
"חיובי."
"ולא תדווח לו על מה שהעלית בחקירה?" 
"לא."
היא קמה ממקומה. ניצבה לעומתי ופתחה עליי את פיה, "חתיכת שקרן. אתה אומר זאת משום שאם תודה שאתה רץ עכשיו למשטרה או שאפילו הקלטת את השיחה הזאת אתה חושש שאירה בך ואטען שניסית לאנוס אותי."
"לא. אבל אני מבין למה את לא התלבשת כגברת."
"סליחה," פניה הביעו צער, "אני לא רוצחת."
"בכל זאת הרגת בן אדם." 
"למה לא תסגיר אותי?"
"אני לא רוצה."
"אולי בגלל שרמי גפני בעקבותיי?" 
"אני לא יודע."
שנינו שתקנו. השפלתי את עיניי. שמעתי את קולה בוטח, "תכניס טוב לראש המבולבל שלך. אני לא רציתי להרוג אותו. רציתי לסחוט ממנו הודעת התפטרות וקבלת אשמה על מותה של ליה. אבל העסק הסתבך."
"איך קשור לכך המזכיר?" שאלתי.
"אני יודעת על השיחה שלכם אתו. הוא הודיע לי. בעצם חיכיתי לכם. ידעתי שהעניין יתפוצץ. יש לי קונה לבית הזה. נערכתי לפרוש מהמשטרה. יש לי דרכון אירופי בזכות אמא שלי, והתכוננתי לנסוע לברלין. את הנייר עם תחילת החתימה של הרב על המסמך שמתי בכספת. הוא יהיה ההוכחה שלי וגם המזכיר. אתה מבין?"
"עוד לא," מלמלתי.
ושוב גאתה בי חרטה. ניחמתי על מעורבותי. למה לעזאזל מיהרתי? למה רציתי להקדים את המשטרה? הרי חיסלתי את יכולתה להימלט, להיבלע בעולם. בטיפשותי רציתי להיות מעורב. מצד אחד צדק צריך להיעשות. אבל אני איני מופקד לא על הצדק ולא על המוסר ובוודאי שלא על גורלות של בני אדם. היא רצתה להעלות נושא כאוב על סדר היום ולא הצליחה. ועל כן אני חייב לצאת מן התמונה. אולי בכך אגמול טוב עם משפחתו של הרב מרקוס. הם השלימו שאביהם נרצח במהלך שוד. הוקעתו כמחולל טרגדיה נוראה בשל תסביכיו הדתיים לא תסב להם נחת. וגם תשלהב את המלחמה על דיני האישות.
היא קלטה את לבטיי ואת התייסרותי. כנראה שנראיתי נבוך, "אתה מבין למה נכנסת?" נימת התוכחה בדברה הייתה ברורה מאוד.
"לא לגמרי," הסקרנות הארורה שלי דחפה אותי לסיבוב נוסף בתוך היורה הרותחת, "למה התוכנית שלך נכשלה?" 
"חשבתי שאתה יודע שאחד ועוד אחד הם שתיים. למה אינך שואל מה עשה המזכיר? רב שמחה הוא התשובה."

בשגגה 

המזכיר 

היא לא רצחה. זאת הייתה תאונה. "לחצתי על ההדק אבל מי שגרר אותי לידי כך היה המזכיר. טכנית אני הרגתי אותו. אבל שום בית משפט לא ירשיע אותי בהריגה."
מני צדק. המזכיר היה מעורב. נשמתי עמוקות כי רווח לי. היא אינה רוצחת.
מותה של ליהי היכה את ניצה ברנע מכה אנושה. היא התייסרה על שלא עמדה לימין בתה. ניצלה את הנתק בינה לבין בתה כדי להיות פנויה לקידום הקריירה שלה. חשבה שהיא יוצאת ידי חובה בטלפונים הקלילים שלה. היא לא התעשתה אפילו כאשר התברר לה שליהי 'מתחזקת'. לעולם לא תסלח לעצמה על שלא מחלה על כבודה המדומה ולא התעקשה להציל את ליהי מהבוץ ולהעניק לה את כל מה שכנראה לא הרעיפה עליה בשנים עברו. זאת הרי תגובתו הבלתי נמנעת של אסון להרבות ייסורי נוחם. להקשות על המתאבל להתאושש. להשריש בו את תחושות האשם. לכרסם בנפשו כמו התולעת המיתולוגית בתפוח הרקוב. 
ניצה ברנע הייתה זקוקה לנחמה ולמה שיוציא אותה מן היגון המצמית. ואז עלה בראשה רעיון הנקמה. להרוג את הרב מרקוס נפש. אבל רצח הוא פשע ולא עוד אלא שיחזק את מעמד מי שהגדירה 'הקלריקליים החשוכים' ועוד יגביר את האהדה כלפיהם ויצדיק את זעקות הקוזק הנגזל שלהם. לא. היא לא תרצח. היא תעניש. היא תבייש. או כמו שאומרים בשנים האחרונות תעשה לו שיימינג כזה שהוא יפחד להוציא את חוטמו המעוקל אל מחוץ לבית הכנסת. היא תביא לסילוקו של בן הבליעל מעמדת ההשפעה אחרי שתאלץ אותו לחתום על נטילת אחריות להרס חייה של צעירה שלא חטאה ולא פשעה. היא תפעל גם אם תשלם את המחיר בפיטורין מהמשטרה ובהאשמה בסחיטה באיומים. 
והיא תכננה פעולה שמוכרחה להצליח. לשם כך ארגנה בסתר האזנה לביתו של הרב מרקוס. ולמדה על הרגליו.
"אני אקצר," הבטיחה ניצה כשהפסיקה לרגע את שטף הדיבור כדי לנשום נשימה עמוקה, אף כי אני קיוויתי שהווידוי יימשך עד אין סוף, "ולא אכנס לפרטים איך עקבתי אחריו וכיצד גיליתי שפעם בחודש הוא יוצא מירושלים למפגש של תלמידי הרב שלו. חיכיתי להזדמנות. אוכל לתפוס אותו בדרך בשובו לביתו. ואז בחורף ההוא באה לכבודו ולמענה סערה עצומה. ממש נס מהשמיים, סמוך מאוד למועד הפגישה. שבוע של גשם ללא הפסקה. כבישים הוצפו. בלילות צנח לו ערפל והקהה את עיני הנוהגים. עמודי החשמל נעו לקצב הרוח. וכל אלה יחדיו יצרו תנאים נפלאים למארב. הרוח שרקה בין הבתים וניגנה על צמרות העצים והפיצה את הרעשים. "לא תאמין. התפללתי לאלוהים שהנבל לא יירתע מהסופה ויגיע לרמת גן ותפילתי התקבלה, למזלו הרע ולמזלי הרע. אני אסע במכונית שכורה. אבל אצטייד בפנס מהבהב ובצופר משטרתי וגם במגבר קול. הכנתי הצהרה על דף שעטפתי בניילון. אני זוכרת אותה בעל פה. אני הדיין ראובן מרקוס מבית הדין הרבני הגדול מוסר בזה את כתב פרישתי מבית הדין. אין אני ראוי לשמש בתפקיד הנכבד. ואני מקבל על עצמי אחריות למותה של ליה ברנע, משום שהפכתי אותה לעגונה ומנעתי ממנה תקווה ושמחה ורחמים. אני מבקש מן הרבנות הראשית לעשות הכול כדי שבבתי הדין יכהנו בני אדם רחמניים. 
ולראיה באתי על החתום בדעה צלולה, אף כי לא בלב קל.
הנודניק שבי התעורר כמו אצל כל עיתונאי מתחיל, "אם רצית להחתים אותו למה נשאת אתך אקדח?" 
"וכי איך אפשר לאלץ אותו לחתום?" 
"ואם הוא היה מסרב?"
"כנראה שהייתי הורגת אותו."

ניצה יצאה ברכבה בעקבות מכונית הרב. כאשר הבחינה שהדרך פנויה. עקפה אותו תוך שהיא מפעילה את האזעקה ואת הפנסים. אחר כך האטה והחלה מאותת לו בפנסיה. היא חלפה על פני המכונית וסימנה לו: סע אחריי. לכרוז ברמקול לא ניסתה בשל הרוח השורקת ואז פנתה לדרך עפר ועצרה לפניו. עד כאן הכול התנהל לפי התוכנית. 
היא לבשה ברדס נגד גשם. ועטתה על פניה צעיף. יצאה מהמכונית, נופפה באקדח וסימנה לנהג לפתוח את החלון. הנהג והרב נראו מבוהלים. היא שלטה במצב ואמרה, "אני שליחה של העם. באתי להרוג אותך. אבל אם תחתום על המסמך לא אפגע בך. אז בלי קונצים בבקשה." 
הרב סימן לה בידו שתסתלק והניע את ראשו בתנועה לא ברורה.
"אוקיי," היא אמרה, "קודם אני אירה בנהג שלך. אחר כך בך." 
והיא ירתה כדור אחד לעבר חלון המכונית.
"מה את רוצה?" קולו של הרב מרקוס רעד, היא חששה שהוא יתעלף. 
"החיים שלכם תמורת חתימה על הנייר." והיא הקריאה במהירות. וירתה כדור שני בחלון. 
"אני רוצה לדבר אתו," אמר המזכיר. הם דיברו באידיש. שפה שהיא מבינה. 
הרב נטה להיכנע. "פיקוח נפש," הוא אמר. המזכיר התקומם שיהיה חילול השם עצום. הרב אמר שאין ברירה. 
המזכיר אמר לה בעברית "הוא יחתום." הוא הגיש לה אל החלון את התיק של הרב, תיק שחור וישן. היא הניחה את הנייר על התיק ולידו עט. המזכיר הרים את שתי ידיו והגיש את התיק, בדיוק כאשר הרב כמעט השלים את חתימתו הטיח המזכיר את התיק היישר אל פניה. היא לא התכוננה למהלך מפתיע שכזה. התיק נחבט בפניה, היא מעדה, לא ייצבה את האקדח וירתה תוך נפילה כדורים אחדים אל חלל המכונית. הרב מת במקום. זה היה ברור. היא ראתה אנשים רבים נופחים את נשמתם. ואז צעקה על המזכיר, "מניאק, מה עשית? הרגת את הבוס שלך." ראתה את האוויר יוצא מריאותיו של המזכיר הרועד וצעקה, "אין ברירה אני אזעיק את המשטרה. לא נורא. נשב שנינו בכלא כמה שנים."
"רק זה לא," המזכיר נטל פיקוד, "אסור שהדבר ייוודע ולא רק משום שאני גמור, אלא מפני שאם יתפרסם ייגרם חילול השם." "המזכיר," אמרה ניצה, "הוא כנראה אדם מאוד מתוחכם. אפילו מפולפל. ראש קרימינלי. הוא התעשת במהירות." ניצה עודנה מתפעלת מן התושייה שלו. "ממש גאוניות לפעול תחת לחץ."
"יש לי רעיון," המזכיר פלט במהירות, "נגיד שהיה שוד." הוא הושיט לי את ידו. את תירי כדור אחד בבשר הרך. את תסתלקי. ואני אזעיק אחרי כמה זמן את המשטרה. ומכיוון שבאנו מסביבת הבורסה ליהלומים אז אני אטען שחשבו שלרב יש יהלומים. והיות שלא היו לו, הם כעסו וירו בנו. ונמלטו. והוא הרים את התיק השחור וזרק אותו. וקודם אמר לי קחי את הנייר." 
רבי שמחה בונים הדביק את ניצה בתקווה שתצא מעסק הביש, "יש לך מזל שאני קצינה בכירה במשטרה ואם תצליח לשכנע את החוקר שנפלתם קרבן לשוד, אני אחפה עליך."
"תדאגי שלא יישארו ראיות בשטח," אמר לי הנבל הערמומי. הוריתי לו להמתין עשר דקות אחרי שאסתלק. כל הזמן ירד גשם עז ועד שהשוטרים הגיעו כל סימני הצמיגים של מכוניתה נשטפו. 
היא ירתה בו כדור אחד והציעה לו לביים התעלפות. אם כי לפי ארשת פניו הוא היה קרוב לכך בעצמו, "אף אחד לא יחשוד בך ולכן אל תחשוש לשקר."
"זהו. זה מה שקרה. הרב מת. אבל אני לא רצחתי אותו. אז מה אתה אומר?" שאלה. 
"כלום," אמרתי חלושות.
"בכל זאת, מה אתה מציע?" 
שתקתי. כי התאכזבתי. לא כך בניתי לעצמי את הפתרון לתעלומת הרצח. מוות באנאלי. תקלה. טיפשות של אישה כאובה. בתוך תוכי שאפתי שזאת תהיה נקמה. אני מסוגל לרדת לסוף דעתו של מי שנוקם. כבר אמרו חכמינו שתלמיד חכם שאינו נוקם ונוטר כנחש אינו תלמיד חכם. אבל קשה לי להזדהות עם אווילותה של האם. יצאה למבצע בנוסח דון קישוט. קצינה רבת ניסיון עם דיבוק של תמימות ילדותית כאילו ניתן במבצע חשאי כשל יחידה מיוחדת גם לתקן את העולם, וגם להרתיע רבנים קשי נפש וגם להרגיע את הנפש המיוסרת. לי מכל מקום קל יותר לסלוח על נקמה. רצח הוא רצח הוא רצח. אבל עדיין התנהגות אנושית. 
אמרתי לה, "גברת ברנע זאת הבעיה שלך. את צריכה להחליט. זה מעבר לכוחותיי."
הייתה צריכה להטיח בי שאני חסר אישיות. חדל אישים. מוג לב. אבל היא הסתפקה בהערה זהירה, "אתה תמיד כזה חסר ישע?"
"לא. לפעמים עדיף לא להתערב."
השלמתי את משימתי. התעלומה נפתרה. והאישה הודתה. אני יודע למה ריבן מת מיתה משונה. מבוהל. מיוסר. ודומני שאם אמנם עלתה נשמתו למרומים הרי גם לה יוטב כשיתברר לנפש החוטאת מה עוללה. 
ניצה התגרתה בי, "האם אין זאת חובתך האזרחית לשפוך אור על המקרה?" 
נדמה היה לי שהיא דוחקת בי להסגיר את סודה. אולי המצפון הציק לה? ואולי לא יכלה עוד לשאת את הסוד. ואולי חשבה שבכך דווקא תחזק את רצוני להיעלם. 
"מי אמר לך שאני אזרח טוב?" עשיתי עצמי לבדיחה.
"אז למה נכנסת בכלל לעניין הזה?"
"רציתי לדעת מה קרה."
"עכשיו אתה יודע."
"ועוד איך," אמרתי, "אז שלום." והלכתי.

ירייה 

הדלת נטרקה אחריי. לאורך השביל עמדו במערומיהם שיחי ורדים וזקרו כלפי בחרון את קוציהם. מחוץ לבית ומעל לשביל חלוקי הנחל, שהוליך אל הרחוב ההולנדי, עטף אותי, איש ההרים, סתיו צעיר של מחוזות השפלה. בירושלים ריח הסתיו הוא של אבנים רחוצות אבל בשרון עלו אליי ניחוחות של רגבי אדמה דשנה רוויים ושל דשא קצוץ. סתיו היא העונה האהובה עליי. התערובת של סתיו בשלהי קיץ ועם שתלטנותו הקרבה של החורף הולמת את התרכובת הבלגניסטית של נשמתי. אבל כשיצאתי מן הבית לא קידמתי בשמחה את הרוח שחוללה עלי שלכת סביבי. העצבות שאחזה בי פירשה את העננים האפורים כמבשרי פורענות. 'אור שבעת הימים' של הסתיו צמצם את אישוני עיניי. והרי זה האור שאין כמותו להציג דברים כמות שהם. ללא ההגזמות המסמאות והמטשטשות של השמש ובלי האפלה המעלימה של יום חורף קודר. ואולי לכן באו בי בזה אחר זה השאלות. למה קידמה אותי ניצה ברנע בלבוש כה מתגרה? האמנם רצתה לפתותני? ואקדח השירות מחוץ לנרתיקו, למה נח על השולחן? האם להזהיר אותי לבל אסגיר את סודה הגדול ואולי לירות בי כאילו בהגנה מפני אונס? אבל הרי מאומה מכל זה לא קרה. אז מדוע אני מתחבט בשאלות הללו? אולי לא ציפיתי שכך תיגמר הפרשה. אולי אני חושש לשוב אל האפרוריות של חיי גמלאי קשיש? 
שביל חלוקי הנחל הקצר לא נגמר. וגם הפרשה הזאת טרם תמה. אמנם אמרתי לה ששוב אין לי עניין במה שאירע. אבל הרי המעורבים לא ירפו ממני. למי עליי להעביר את מה שנודע לי? ואולי לא לאף אחד. האם מחובתי לגלות לתנחום שבקברה של ליהי נח גם העובר שחציו שייך לו? האם ראוי שידע כי ליהי מתה כדי שלא להיות אמא של ממזר? האם אגדיל את סבלו אם אלחש לו שזרעו של מי שאביו היקשה את לבו הוא אשר הביא לכיליונה של האישה שאהב? מן הראוי שגם יוכבד גיטה תדע את האמת שכן היא המורה שהכינה את ליהי לתפקידי הכלה הבתולה והחוזרת בתשובה וגם העלתה אותה אל המסילה העולה אל ספירת החוזרים בתשובה ואל מותה כאלמנה חיה. בוודאי שאתקשר לאורנה תשבי בתל אביב ולרב ברקאי הגולה מרצונו בפרינסטון, מנודה מחבריו וכותב את ספר הקולות הגדול בענייני אישות על פי תשובות הגאונים והראשונים וכמה מהוראות הפוסקים. ספר שלבטח ייצא ללא הסכמות של דיינים, אלא רק של הטוענות הרבניות ויועצות ההלכה ורבניות המניינים השוויוניים. גם שולם סגל הרחימאי מנתניה הראשון אשר שמע את סיפורה העגום של ליהי־ליה־גאולה ראוי למילת סיום.
ומה על שמחה בונם המזכיר הנהג השקרן ה'מכה בפטיש' ההדק? אילו מני היה אתי היה אץ לאחוז באוזניו של השור הנגח ולהנחיתו אל ניידת המשטרה. אבל מני לא היה לידי. התגעגעתי אליו. ורחמיי שוב נכמרו. ואיני יודע אם יצלח את הניתוח השלישי במוחו. המחשבה על ידיד יקר זה שחכמתו אין מושלה בתבל הביאה לפתרון התעלומה, העלתה דמעות בעיניי.
טרם הגעתי לקצהו של השביל כאשר הבזק של ברק גבר על סגור העננים ומיד אחר כך נשמע הרעם. והזרזיף שעד כה היה חרישי וקליל החל לאסוף כוח.
ואז חד וצלול ומבעית ומוחלט כמו המוות,
שמעתי מן הבית, 
את 
הירייה.

השלמות

הערה 1 לעמוד 241
התוספות (נכדיו של רש"י וחכמים אחרים דנו בפירוש רש"י על התלמוד, תוך כדי לימוד בשיטת הגמרא לשאול שאלות ולתרץ אותן ומשום כך כונו תוספות) על הדף לא קיבלו כפשוטה את האמירה ששוקה הנחשק של אביגיל האיר את הדרך לדוד ופתרו זאת תוך ירידה למעמקי נפשו הגבר המתוסכל. "קשה היאך אותה צדיקת גלתה שוקה לפני דוד ועוד קשה דמחזי כגוזמא לומר שהלך לאור שוקה ג' פרסאות? ויש לומר "דנמצא בספרים מדויקים שנקוד בהן לאורה כלומר לאור שלה, פירוש נתאווה לה דוד והלך באור חמימות שלש פרסאות." 

הערה 2 לעמוד 257
הרב יוסף דוב סולובייצ'יק : 'טב למיטב טן דו מליטב ארמלוא' אין כל קשר עם הסטטוס החברתי והפוליטי של האישה בזמן העתיק. אין החזקה בנויה על גורמים סוציולוגיים. זהו פסוק בבראשית: 'אל אישך תשוקתך'. זו היא קללה מטפיזית מוטבעת בשורש האישיות הנשית. האישה, כשהיא בודדה, סובלת ללא השוואה יותר מהאיש... וזה לא ישתנה לעולם 'כימי השמים על הארץ'. אין זו עובדה פסיכולוגית אלא עובדה קיומית אין זו תוצאה של סטטוס נחות של האישה, אלא זה מתחייב מההבחנה היסודית בין אישיות האישה ובין אישיות האיש. חיי רווקה זקנה הם הרבה יותר אומללים וטרגיים מחיי רווק זקן. זאת הייתה אמת בזמן העתיק, וזו אמת גם היום.

הערה 3 לעמוד 262
מתוך פסק דין של בית הדין הגדול: "לפי הרמב"ם ונושאי כליו עולה כי לאשה זכות לטעון לביטול הנישואין מדין מקח טעות במקרה ולא ידעה ממומי הבעל בעת נישואיה אליו שכן אין לך אונס גדול מזה שמעשה הקידושין לבעל שכזה נעשה שלא לרצונה, ואין כאן סברה וקיבלה כלשון הגמרא אצלנו ולכן זכותה לטעון לביטול הנישואין עדיפה מזכות הבעל לטעון כן".
..."הבאנו לעיל כמה דעות מגדולי הפוסקים... שאם לא ידעה על המום הגדול של בעלה כי אז מדאורייתא יש כאן מקח טעות והבאנו הרבה דעות... שבמקום עיגון גדול יש להתירה אפילו בלא גט.” על כן אני מבקש כי תואילו להצטרף לפסק הדין. איני יכול לכוף עליכם את דעתי. ואולם דנתי לאמתה של תורה ודחיית דעתי היא דחיית כל הפוסקים הראשונים ואחרונים.” עדיין אמת בהווה, וזו תהיה אמת גם בעוד אלף שנה מעכשיו.

הערה 4 לעמוד 257
בדין העברי לא קיים כל עיקר מושג הערעור ואין סמכות משפטית לערעורים. את הקמת בית הדין הגדול כפו פקידי המנדט הבריטי על הרב קוק מייסד הרבנות הראשית לארץ ישראל כתנאי להכרה ברבנות הראשית כגוף הדתי הרשמי של היהודים. עם השנים התקבלה ערכאת הערעור כמעט על דעת כל החכמים. אבל חוק בתי הדין של הכנסת הגביל את סמכות בית הדין הגדול לערעורים שלא לדון בערעורים, אלא מבעלי הדין או מאחד מחברי בית הדין בהרכב שקיבל את ההחלטה. 

סוף דבר הכל נשמע 

'אמא של ממזר' הוא סיפור בדיוני. את הקשר בינו לבין מציאות החיים יוכלו הקוראים להעריך כרצונם או על פי ניסיונם. והיה כי יימצא דמיון, בין הדמויות לאנשים בשר ודם ולמעשים שהיו ולדברים שנאמרו אין זאת אלא כי יש והמציאות חזקה, מפתיעה ומעוותת יותר מכל דמיון.
ואכן דברים שדימיתי שיכולים לעלות רק על דעתו של מחבר התממשו מאז שכתבתים, כמו התערבות הראשל"צ (הרב יצחק יוסף) ללא סמכות וזכות בניסיון לפסול שחרור מעגינות. העירו לי על ש'הושבתי' בבית הדין דיין שמשפיל את עיניו ואינו מביט בפני בעלות הדין, שהרי הדבר אינו מתקבל על הדעת, והנה לאחרונה קראתי בעיתון חרדי כי כאשר נשאל הרב עובדיה יוסף ז"ל כיצד זכה שכל בניו הולכים בדרכיו? אמר (לפי מביא הדברים) כי בשבתו בבית הדין לא התבונן בבעלות הדין והשפיל את עיניו. כשכתבתי את פרק הצילום השני של סצנת הכלה החרדית בליל כלולותיה, לא דימיתי כי אלימות מינית נוסח 'הטנגו האחרון בפריס', עם החמאה ומריה שניידר ומרלון ברנדו, בסרטו של ברנרדו ברטולוצ'י, יכולה להתרחש גם אצלנו, והנה באה חני נחמיאס והעמידה אותי על טעותי. 
מכל מקום, אני לא נסמכתי על דמויות אמתיות. הבחירה בבית הדין של נתניה, כמקום הדיון, נבעה מצורכי הסיפור ואין לה שום זיקה לבית הדין הזה כפי שהוא או כפי שהיה. דמות הראשון לציון ודמות ראש הרבנים בדיוניים לחלוטין ולא התכוונתי לזהות אותם עם העומדים בראש הרבנות הראשית לא עכשיו ולא קודם לכן . גם את דמותו של הרב ברקאי ודעתו לא שרטטתי לפי איש מסוים. והדברים ששמתי כאילו בפי אשתי אינם מייצגים אותה אלא על אחריותי בלבד.
הדיין הרב ראובן מרקוס אינו בבואה של מי שהיה החברותא שלי בימי בישיבת ה"ה בתל אביב. מאז לא פגשתיו ואני מקווה ששלום לו. עם זאת מה שכתבתי על ימי בישיבה התיכונית משקפים את מה שעבר עליי בה ואת דעתי הרעה עליה כפי שהייתה בימים ההם. יש מן הבוגרים שדעתם על הישיבה הזאת ועל מי שעמד בראשה אינה כדעתי והם דנים אותה ואותו לכף זכות ולשבח. בל יהי חלקי עמהם. ויש שניסיונם בה קשה משלי, שכן אני לשמחתי נחלצתי ממנה בעוד מועד.
חברי בישיבה המבוגר ממני הוא הרב יהודה זילברשטיין ז"ל, רבה של טבעון. איש ברוך כישרונות, מוזיקאי וצייר אמן שבחר לגדול בתורה ולא באמנות. ואני זוכר אותו בהערצה וביקר. 
הסוגיה של ביטול נישואין בשל טענת מיקח טעות נידונה כבר בבתי הדין הרבניים, ובמקרה שבעל לקה סכיזופרניה פרנואידית ביטל בית הדין בחיפה את הנישואין משום שהבעל היה ל'צמח' וקיבל את טענת מיקח טעות שטענה האישה. אבל התנה זאת בהסכמת הרבנים הראשיים (לא בקדנציה הזאת) וזאת אכן ניתנה. ואילו בקשה לביטול נישואין מחמת בעל שהוא 'אישיות גבולית' (Borderline personality disorder BPD), כנראה טרם עלתה לדיון בבית דין רבני. ועל כן הרשיתי לעצמי ליצור מצב של מחלוקת בין הדיינים כדי להדגים את חילוקי הדעות באשר לסמכות בית הדין בימינו לבטל נישואין. אם יש שגיאות בהצגת השיטות והדעות הרי הן שלי בלבד. 
את דמות הבעל עיצבתי ע"פ תיאורי מקרים וסימפטומים המתוארים בספרות המקצועית. ידוע לי שיש אנשים בעלי הפרעה זאת המנהלים חיים תקינים למדי במגבלותיהם.
מסיבות שונות שאין זה המקום לפורטן לקו בשני הדורות האחרונים רבים מתופסי התורה בקיפאון מחשבתי, חוסר רגישות למצוקות, ואי הבנת המתרחש בעולם. בשל החשש מפני 'מדרון חלקלק' (שיש לו על מה לסמוך כפי שמוכיחה יהדות זמננו ובכל זאת יש לצמצם את השפעתו על הפסיקה ועל אורחות החיים) נוצרה בארץ בעיית מאות אלפי העולים מזרע ישראל אך אינם יהודים לפי ההלכה והיא מאיימת להביא לכך שבעוד שנים ירבו נישואי תערובת. פתרון הלכתי לגיורם ניתן ע"י תלמידי חכמים בעלי תעוזה אך נדחה בידי הממסד. ובמקביל רבו מסורבות הגט והעגונות שבתי הדין אינם מסוגלים, או חוששים לפתור את בעייתם באמצעים הלכתיים מיוחדים.
הדעה כי בספרות ההלכה נמצאים פתרונות לבעיות חמורות כמו מעוכבות גט, עגונות, גיור, חשד ממזרות, ששמתי בפיהם של הרב ברקאי ועו"ד תשבי, אינה ייחודית לי ההדיוט, ויש לה תומכים בין רבנים ופוסקים ודיינים שקולם אינו נשמע. היא אינה מקובלת על הממסדים הרבניים. ומשום כך מי שמצאו באחרונה בהלכה תשובות למצבים מורכבים ועל פיהן ניסו לפרוץ דרך נחשבו לסוטים מן הדרך הנכונה והיו אף שנמנע קידומם לבית הדין הגדול. 

בשפת הספר נתתי כדרכי ביטוי לרבדים הרבים בשפה העברית. לעתים פירשתי בקצרה. ואני מאמין כי מי שינסה להכיר ביטויים ומושגים שנקטתי כמו 'בגדי לבן שאולים' ועוד, יצא נשכר.

אני חב תודה והוקרה לכל מי שקראו והביאו בחכמתם להשלמת הספר במתכונתו: לרחל (קראוסמן) שמיר על שקראה כמה וכמה טיוטות והעירה הערות מחכימות וכמובן על עיצוב הכריכה; לשלמה רז על קריאה שהביאה לתיקון שגיאות; לסופרת מירה מגן, שקראה ראשונה את הטיוטה הראשונה והיטיבה להגדיר מה עוד חסר בה; למאיר אדלשטיין על שחיזק את ידי; לסיד טננבאום, לבנז'י קפלן ולפרופסור פנחס שיפמן. ולבני משפחתי: ציפי רעייתי, בני וכלתי מוטי וימימה, בני אסף, בתי תהלה, ואחרונה חביבה בת דודתי בניו יורק תמי רוט, על שליוותה את ספרי מתחילתו והעניקה לו את ההגהה הסופית.
תודה לבני הנדל על שמנע ממני שגיאות באידיש ולזהבה זר כבוד על שניקדה את שיר המוטו.
בהפקה נעזרתי בהדרכתו של דני אוזנה (הוצאת שחקים) ובשגיב תורג'מן.